Adamas Asnykas

Kęstutis

tłum. Vincas Kudirka

Ta lektura, podobnie jak tysiące innych, jest dostępna on-line na stronie wolnelektury.pl.

Utwór opracowany został w ramach projektu Wolne Lektury przez fundację Wolne Lektury.

ISBN-978-83-288-3040-0

Kęstutis

Tragedija penkiuose aktuose

Qui per virtutem peritat non interit. 

Plautus

Žmogystės

Kęstutis

Biruta — jo pati¹

Vytautas — sūnus

Jogaila

Marė — jo sesuo.

Vaidyla — Marės vyras, Jogailos šalininkas

Prora Bilgenas — vadas Jogailos pilies vartų

Butrimas — Kęstučio bičiulis

Aldona

Kunonas, Konradas, Albanas — kryžiokai²

Vaidila³

Tarnas

Ricieriai⁴, vaidilos, ginkluoti dvarininkai, samdininkai.

Książka, którą czytasz, pochodzi z biblioteki fundacji Wolne Lektury. Naszą misją jest wspieranie dzieciaków w dostępie do lektur szkolnych oraz zachęcanie ich do czytania. Miło Cię poznać!

AKTAS PRIMAS

salė Vilniaus pilyje; didžiosios durys gilumoje; tiesiai ir po kaire durys į kitas pilies sales; kairėj scenos pusėj sėdi priešais ant paaukštinto sosto Jogaila; šaly jo iš vienos pusės stovi Marė, iš kitos Vaidyla

SCENA I

Jogaila, Vaidyla, Marė

VAIDYLA

Metas jau liautis, didi kunigaikšti, 

Nieko neveikus — tai garbės neduoda. 

Siųsdamas mane pas kryžiokų mistrą⁵, 

Tuojau rengeisi ant Kęstučio žemių 

Užpult, įsakęs su zokonu⁶ tvirtą 

Sandorą⁷ kurti. Zokons prisirengęs⁸. 

Tik kunigaikštis užmanymus maino 

Ir nesilaiko sandoros įkurtos.  

JOGAILA

keldamas nuo sosto

Kalbi per smarkiai!  

VAIDYLA

Nėsa⁹ tikras tarnas — 

Aukščiau statau aš už gyvastį¹⁰ savo 

Tavo didybę. 

JOGAILA

eidamas nuo sosto ant vidurio scenos

Jei mintis taip ilgai 

Svarsčiau, tai šitam priežastį nešioju 

Širdies gilybėj. Kaip tik noriu ranką 

Ištiest prie darbo, tai mane sulaiko 

Iš mažų metų likę atminimai. 

Ir teisus veidas kunigaikščio dėdės 

Žiūri į mane ir niekina mane. užsirūpina¹¹ 

Argi galiu aš su vokiečiais tartis 

Ir kelti ranką prieš tą, kurs karūną 

Ant galvos mano, laimindams, uždėjo? 

Luktelėjęs O vienok mane budina¹² iš miego 

Įkvėptas balsas, verčiantis prie darbo.  

VAIDYLA

Skubintis reikia, nėr kada svarstyti. 

Panemunyj jau kiyžiokai ginkluoti.  

JOGAILA

Ką sakys Vytauts? 

MARĖ

Pervirš atsargus tu. 

Vytaučio rankos, kaip matau, bijaisi.  

JOGAILA

Jis buvo broliu.  

MARĖ

Bet taps priešų tavo, 

O priešai reikia išsyk gerai stverti.  

JOGAILA

Ir išdavėju likti?  

MARĖ

Na tai būk sau 

Kęstučio valios įrankiu ir laukki, 

Vis nusileisdams, ik neteksi sosto.  

VAIDYLA

Viešpatie, laukti gana pavojinga. 

Bevengiant ilgai, gali tavo siekiai 

Išeit į viršų, o senis Kęstutis 

Tau neatleistų. Ir zokons atkreiptų 

Ginklus prieš tave, jeigu jo neremtum 

Po sutarimo...  

JOGAILA

smarkiai

Vaidyla! Žinoki, 

Kad, sukalbėdama su mistru, kryžiokams 

Daugiau žadėjai, ne kaip įsakyta. 

VAIDYLA

Tai nubausk mane, jei aš tavo mintį, 

Išreikštą žodžiais, negerai supratęs. 

Atvirai viską pasakyt Kęstučiui. 

Išduoki kaltą — tegul galva mano 

Santaiką atperk ir dėdės malonę. 

Tai tiktai lieka tau, viešpatie, tąsyk, 

Jei mintį savo atmainyt ketinsi...  

JOGAILA

Tarytum, noras, manyje užaugęs, 

Yra man lemtas — netsimainys niekad. 

Veltui norėčiau iš savęs išplėšt jį... 

Prieš bjaurų darbą veltui širdis purtos — 

Einu aš vis tik priešais savo širdį... 

Nes mane varo spėka¹³ paslaptinga, 

Rodo man puikią ateityj karūną, 

Rodo Lietuvą, laisvą jau nuo jungo¹⁴, 

Žmonių likimą, į rankas man duotą.  

MARĖ

Ko abejoji?  

JOGAILA

Kokia priešginystė 

Troškimų! Rodos norėčiau, kad mane 

Pastumtų priešais prievarta... 

MARĖ

pasityčiodama

Kad būtų 

Lengva, be kaltės, prasilenkt erškėčių, 

O rinkti liaurus. užsidegdama Jeiaš būčiau vyru, 

Tikrai kiekvieną užmanymą savo 

Ginklu priversčiau pavirsti į darbą. 

Aš nežiūrėčiau, ar sumažės kaltė, 

Gudriai apdumus akis liudytojams. 

Prietikius drįsčiau sutikt! O tu, broli...  

pro didžiąsias duris įeina Prora Bilgenas

BILGENAS

Pasiuntiniai yr nuo kryžiokų mistro: 

Kunons ir Konrads — nor kalbėt su tavim.  

VAIDYLA

šnabžda Marei

Stojo ant žodžio.  

JOGAILA

Bilgenui

Atvesk tuojau juodu. 

Bilgenas išeina; Jogaila sėda ant sosto

MARĖ

šnabžda Vaidylai

Slėpk savo džiaugsmą — iš akių matyti.  

Kunonas ir Konradas įeina pro didžiąsias duris

SCENA II

Jogaila, Vaidyla, Marė, Kunonas, Konradas

KUNONAS

atsikreipdamas ant Jogailos

Galingas mistras pasveikina tave.  

JOGAILA

Dėkui už tai jam.  

KUNONAS

Mistras nor žinoti, 

Kur pasidėjo tavo pažadėjims, 

Kurį išreiškei per Vaidylos lapas¹⁵ , 

Iš geros valios sandoros maldaudams?  

JOGAILA

Per daug akyvas¹⁶ jūs mistras. 

KUNONAS

Jis siuntė 

Mus, kunigaikšti, ne dėl akyvybės¹⁷, 

Tik, abejodama apie tavo žodį, 

Nori patirti, ko dabar tikėtis: 

Tavo pagalbos, arba prigavimo¹⁸? 

JOGAILA

rūsčiai, keldamas

Argi jums tinka prigavims minėti? 

Jums, kur ikšiolei¹⁹ tik apsimetimo 

Mintate duona; kurie tinklais vylių ²⁰ 

Svetimą žemę gaudote; per melą 

Ir prigavimą svietui jungą teikiat; 

Kurie užgulę ant mūs tėvų žemės, 

Kaip niekai pintys ant aržuolo seno, 

Siurbiate syvus, atžaloms paskirtus, 

Ir bjaurius nuodus leidžiat ᶖ jo širdį!  

KONRADAS

Kam, kunigaikšti, liežuviu kariauti, 

Kaltes ant sprando priešninkų kraunant? 

Nieks pragaišties da riksmu nepataisė, 

Jei tik užmiršo ginti savo namą. 

Daužosi bergždžias tiktai pašėlimas. 

Apveikia protas, dora, išturėjims. 

JOGAILA

Marei

Šitas kryžiokas tyčiojas iš mūsų.  

MARĖ

ramindama

Broli!  

JOGAILA

Nurimki! Palengvinau širdį — 

Galiu klausyti.  

KUNONAS

Dabar, kunigaikšti, 

Su mums kariausi. Pasirodei save — 

Mes namo grįžtam. Vienok tau mūs zokons 

Atlygins gausiai šitą prigavimą 

Ir niekinimą mūs brolių! Minėsi!  

VAIDYLA

melsdama Jogailą

Viešpatie!  

MARĖ

taip pat

Ką gi darai tu? 

JOGAILA

Tegul sau 

Mūs draugininkas pasikalba.  

KUNONAS

iškilmingai

Vardan 

Zokono mūsų, kurs stabmeldžius valdo 

Per ženklą kryžiaus, metu tau prieš sostą 

Pirštinę šitą, 

numovęs ricieriui pirštinę, meta 

kaipo apreiškimą, 

Kad jau apleidžia tave, žemę tavo 

Sandoros tiesos; kad mainais tau veikiai 

Atnešim kovą, tavo žemei gaisrą 

Ir ištrėmimą! 

JOGAILA

Užpulti ketinat? 

KUNONAS

Pats esi kaltas, sukalbą sulaužęs.  

JOGAILA

Dangaus dievystės ir peklos²¹ galybės 

Tegul paliudys: kad verčiate mane 

Prie baisaus daikto. Pasiduodu varui²², 

Kad atsikreiptų žadėta nelaimė.  

MARĖ

Tai gerai, broli.  

JOGAILA

stovinčiam pas duris Bilgenui

Apšauk tuoj šią naktį, 

Tegul susirenk ricieriai į Vilnių, 

Nes ant Kęstučio ūmai turim ruoštis. 

atsigręždamas ant kryžiokų 

Ar dabar tinkat? Aš jums nusileidžiu. 

KUNONAS

Jei, kunigaišti, tikri tavo žodžiai, 

Kodėl netiksim. šnabžda Konradui Tai da gudri lapė!  

KONRADAS

taip pat Kunonui

Norėjo varo.  

JOGAILA

Dabar svečiais būkit! 

Noriu jus savo namuos pamylėti. 

Užmirškim žodį, ištartą persmarkiai — 

Atidarysiu jums pilį ir širdį. 

kreipdamasis ant Vaidylos 

Eiva, Vaidyla, karui prisiruoštų. 

išeina pro didžiąsias duris, paskui jį Vaidyla ir Marė

SCENA III

Kunonas ir Konradas

KUNONAS

žiūrėdamas paskui išeinančius

Gudrus lietuvis, sukti jojo norai, 

Tik jam netenka mūs zokono proto. 

Tinklus užtaiso, žadinas lyg vaikas, 

Ik pats į juosius nepaklius ant galo. 

Užglėbt norėtų su mūsų pagalba 

Tėviškę dėdės, o paskui prieš svietą 

Suverst mums visą kaltės sunkinybę 

Už Žemaitijos menkutį sklypelį. 

Bet zokons žino gerai siekius savo 

Ir neis tarnauti vaikiščio puikybei.  

KONRADAS

Zokons tur galvą! Tykodams laimėti, 

Gudriai į sląstas²³ įveja sau žvėrį: 

Su ranka viena štai Jogailą stumia 

Priešais jo dėdę; su kita Kęstutį 

Persergės tyčia, norėdamas juodu 

Tiktai suerzint ir įtraukt į kovą, 

Idant iš griaučių brolžudingo²⁴ karo 

Lengva jau būtų sugraibstyt Lietuvą.  

KUNONAS

Supranti aiškiai, nors da esi jaunas, 

Koki prie siekio keliai greičiau veda. 

Žinai, kaip reikia stabmeldžiai apveikti 

Be aiškaus varo, be aukų daugybės, 

Dėl to ir siuntė tave, kad Lietuvą 

Mitriai²⁵ pakreiptum. 

KONRADAS

Tai lengva — tik reikia 

Neleist, kad gautų katra²⁶ pusė viršų. 

Jeigu nelaimė vieną jų prispaustų, 

Iš makščių kardą privalome traukti 

Silpnam pagelbėt ir dilgint puikybę 

Jauno Jogailos ir skausmus Kęstučio; 

Nuolat vis judint ir laukt, iki juodu 

Pasijus sykį pajiegas išbaigę.  

Įeina Vaidyla ir Marė.

SCENA IV

Kunonas, Konradas, Vaidyla, Marė

VAIDYLA

Ricieriai! Gerą atnešu jums žinią: 

Dabar Jogaila trankosi, kaip levas²⁷, 

Ir su liepimais pasiuntinius vaiko. 

Taigi uždegsim kariškuosius laužus, 

Saldei²⁸ nespėjus trissyk apsisukti.  

KUNONAS

Skubintis reikia.  

MARĖ

Nors kartą matysiu 

Po mūsų kojoms tą puikumą senio, 

Kursai mus niekin.  

KUNONAS

Sesuo kunigaikščio 

Tur kunigaikščių ir dvasią.  

MARĖ

Man gėda, 

Kad mes taip ilgai niekinimą kentėm. 

KUNONAS

Didžiausias džiaugsmas tas, kurį pagimdo 

Ilgas troškimas...  

įeina pro didžiąsias duris Bilgenas.

BILGENAS

Esmi jūsų tarnas, 

Svečiai garbingi, kunigaikščio siųstas 

Butams parodyt, kurie jums paskirti. 

Eikite paskui.  

Kunonas ir Konradas išeina paskui Bilgeną pro duris tiesiai

SCENA V

Vaidyla ir Marė

MARĖ

linksmai apsikabindama Vaidylai už kaklo

Vaidyla! Ant galo 

Kruviną piršlį nusiųsim Kęstučiui 

Ir pilyj jojo vestuves iškelsim! 

Nenorėj tąsyk atvykt ant vestuvių 

Mudviejų, tardams, kad ta moterystė ²⁹ 

Jų, kunigaikščių, giminę suteršia. 

Ir drąsiai skelbė, niekino prieš svietą 

Tave ir mano moterišką gėdą. 

Dabar težino, kad mane yr vedęs 

Ricierius vyras — ne pienburnis kokis.  

VAIDYLA

Kad mane vieną paniekinims siektų, 

Aš, žmogus prastas, ant to nežiūrėčiau. 

Bet savo meile tu mane iškėlei. 

Tai kada mudu abu plaka smūgiai 

Apkalbos svieto, dėl tavęs užaugo 

Mano krūtinėj puikums ir prisiekiau 

Pagiežą kurti ik paskutinujų, 

Nėsa aš tavo.  

MARĖ

Vaidyla! pati aš 

Įspėt nemoku, ar neužkerėjai 

Tu mano širdį, jei taip karšta meile 

Ji užsidegus? Štai visi man sako, 

Tu žemai kilęs, o tu man ant žemės 

Žvaigžde išrodai už visus galiūnus 

Šviesesnė. Sako, negražus — gražesnis 

Tu man už aušrą, kur danguje žiba. 

Sako, tarp svieto esąs tu gudriausias, 

Pilnas piktumo, kaip nuodų gyvatė, 

O aš greitesnė gert iš tavo lūpų 

Aitriuosius nuodus, ne kaip saldumynus.  

VAIDYLA

Ar myli mane?  

MARĖ

Myliu tavyj viską, 

Kas gera, pikta, kas žema, ar aukštat 

Bjaurumą stengiuos paverst į gražumą, 

Branginu viską, kas tik tau brangu yr. 

Nekenčiu lygiai, kas tau yr nemiela. 

Kas tave žeidžia — priešninkas mano, 

Kas pakels ranką ant tavęs — prapulti 

Turi. Aš viską, viską tau pavesčiau: 

Ir jausmus žmogaus, ir ryšius šeimynos, 

Tėvynę, tiesą, liuosybę³⁰, ir brolį, 

Ir saulės šviesą.  

VAIDYLA

Nekalbėk taip garsiai, 

Mano brangiausia, gali mus prapuldyt...  

MARĖ

Nebijau nieko, geidžiu aš tik vieno: 

Po tavo kojų sugriauti pasaulę 

Ir iš jos griaučių laimėt tau karūną, 

Su dievų ženklu, arba ženklu kryžiaus — 

Tai man vis viena! Jau arti tas laikas.  

VAIDYLA

Liauk, nesikarštink! Tenežino ausys 

Minties, kurioji širdyj pasirodys... 

Tetyli lūpos... 

pro kairesias duris pasirodo Jogaila

SCENA VI

Vaidyla, Marė, Jogaila

JOGAILA

Dabar pilyj kurčia. 

Išsiuntinėjau sargus, kur tik reikiant, 

Turime kantriai šiek tiek palūkėti... 

Nuobudu laukti, laukimas kankina. 

Nes prie ko sykį esmi užsidegęs, 

Norėčiau, rodos, kad ūmai³¹, su vėjais, 

Viskas įvyktų.  

VAIDYLA

Užmanymą tankiai 

Nuo pasiekimo skiria ilgas tarpas, 

O geismai reikia malšint, jeigu norim 

Pasiekt. Nelengva prieit aukštas siekis.  

pro didžiąsias duris skubiai įbėga Bilgenas

SCENA VII

BILGENAS

Jogailai

Viešpatie! Teikis³² išrasti pagalbą! 

MARĖ

Ką sakai, Prora?  

BILGENAS

Visai netikėtai, 

Tartum perkūnas, Kęstutis apsupo 

Vilnių.  

MARĖ

Meluoji! 

BILGENAS

Dievaž! Nemeluoju! 

Nebuvo nieko, kas būtų sulaikę, 

Tai tiesiog eina jau prie pilies vartų. 

JOGAILA

Dabar daryt ką?  

MARĖ

Jogailai ir Vaidylai

Kas gi jūs? Sakykit. 

Ar piemenukai? Ar vaikai bepročiai? 

Jeigu prileidot taip lengvai suimt jus. 

Kur atsargumas? Kur apsižiūrėjims? 

Taip ilgai, broli, purteisi, rengeisi 

Ir laiks prašoko. Kęstuts nesipurto, 

Tur būt suuodė ir ištiko tave. 

Ginkis dabartės!  

JOGAILA

Veltui būtų gintis, 

Išsiuntinėti ginkluoti kareiviai, 

Pilyje tuščia...  

MARĖ

Ir mes, kaipo niekšai 

Šliaužėti turim prieš Kęstučio valią 

Ir nuo jo melsti malonės... 

VAIDYLA

Man rodos, 

Su linksmu veidu, lyg tikri bičiuliai, 

Atidarykim vartus pilies mūsų, 

O metę gintis, kas suerzint gali, 

Priimkim dėdę su jo draugkareiviais³³, 

Kaip svečius savo. 

JOGAILA

Bilgenui

Daryk, kas sakyta: 

Vartus atdaręs, padoriai pasveikink 

Ir vesk į pilį! 

Bilgenas išeina pro didžiąsias duris 

Marei Nuvaryk nuo veido 

Apsiblausimą — sutikt reikia svečias.  

MARĖ

Jeigu tu moki, tai būki sau linksmas. 

Man per daug skauda paniekinims mano, 

Kad da galėčiau šliaužioti prieš dėdę, 

Lenktis prie kojų, dargi šičia Vilniuj.  

JOGAILA

Marei

Susilaikyki!  

MARĖ

Sugėdinti tapsim, 

Ir mus, įniršęs, sumindžios, kaip sliekus. 

Lieps mano vyrą suimti.  

VAIDYLA

Marei

Jis visko 

Turbūt nežino. Kunigaikštis mane 

Neišduos, taigi nėr ko nerimauti... 

už scenos girdėt rago balsas

JOGAILA

Girdėt Kęstučio skardus rago balsas. 

Sveikinkim svečią linksmi ir nudžiugę.  

prisiartina prie didžiųjų durų, pro kurias įeina Kęstutis, paskui jį Butrimas, vaidila ir dalis apginkluotų draugkareivių

SCENA VIII

Vaidyla, Marė, Jogaila, Kęstutis, Butrimas, vaidila, ricieriai

KĘSTUTIS

O ką, brolike? nukritau netyčia, 

Kaip koks perkūnas, stovint giedriai dienai. 

Ketinai Trakuos, vokiečius užkvietęs, 

Mane pasveikint. Aš aplenkiau tave. 

Kaip tikras tėvas to krašto, turėjau 

Atsargų delną pakelt prisidengtų 

Nuo išdavimo padermės ir žemės.  

JOGAILA

Dėde!...  

KĘSTUTIS

Netepki veltui melo žodžiais 

Tu savo lūpų... Žinau juk aš viską. 

Ir sudrebėjo sena širdis mano 

Iš skausmo. Tu! Tu! Priešininkų vadas! 

Mylėjau tave, kaipo savo vaiką, 

O tu tuotarpu, išvien su kryžiokais, 

Norėjai mane apsukti, išduoti, 

Ir ant karštų da pelenų tėvynės 

Dalintis pelną. Kad tu butum vienas 

Šokęs prieš mane, norėdams atimti 

Man sostą, garbę; kad žmogžudžius butum 

Slapčia užsiuntęs mano žilus plaukus 

Krauju suteršti — būčiau tau atleidęs. 

Bet neatleisiu sukalbos su priešais 

Ir išdavimo tėvynės.  

VAIDYLA

Juk tankiai 

Mus, kunigaikšti, apgauna paviršius, 

Jei geiduliai tik uždengia teisybę. 

Tegulgi protas, prie nuotarių linkęs, 

Apsvarstyt teiksis...  

KĘSTUTIS

užsidegdamas

Tylėk, tu gyvate, 

Sutepusioji kunigaikščio namą, 

Patalą, sostą ir giminės garbę! 

Ir tu da drįsi į akis kabintis? 

Dangstyk niekšystę, kurios esi pilnas, 

Ir stumk Jogailą prie darbų bjauriausių, 

Bet neišdrįsk man, šunie, šičia loti!  

MARĖ

prišokdama prie Kęstučio

Dėde! Man vyro neniekink prieš svietą, 

Nes kaipo vanags į akis tau šoksiu. 

Turi mus rankoj — budeliu gali būt, 

Vienok neniekink!  

KĘSTUTIS

Pašėlusi tavo 

Širdis nuo garo geidulių šlykščiausių 

Išvilko savo gėdą ant mėšlyno 

Ir tyrą meilę šeimynos sutraukė, 

Kad tik galėtų pakakint nešvankų 

Troškimą. Taigi kęsk paniekinimą 

Pačios uždirbtą!  

MARĖ

grumodama

Dėde! Žodžius šituos 

Aš tau priminsiu! 

KĘSTUTIS

Gana aušint burną. 

Butrimui Butrime! imki sargus ir nuveski 

Kalinius šituos! rodo Vaidylą, Jogailą ir Marę 

Tegul gerai žiūri! 

Gal neužilgo Vytauts pasirodys 

Ir mano žmonės susirinks į Vilnių. 

Kaip kunigaikščio bus visa šeimyna, 

Sudysim tave, Jogaila... tyliau kaip sūnų.  

Butrimas išeina su apginkluotais sargais, vesdamas Vaidylą, Jogailą ir Marę pro didžiąsias duris

SCENA IX

Kęstutis ir vaidila.

KĘSTUTIS

Liūdnas likimas senio, peržengusio 

Dienas ir kartą, kuri jį išleido, 

Kada matydams, kaip iš akių nyksta, 

Ką garbino pats ir į ką tikėjo, 

Stovi nutirpęs naujų žmonių tarpe, 

Ir nepažįsta, kokios jųjų mintys, 

Ir nesupranta jau nė vaikų savo. 

Spaudžia man širdį, žiūrint, kaip tikėjims, 

Senas mūs būdas, teisumas, dorybė 

Šiandien suminti, kaip Lietuva yra, 

Kaip auga naujos kartos, kurios laužo 

Dangaus ir žemės tiesas. Geriau būtų 

Į aną svietą keliaut ir ten miškuos 

Narsiai medžioti su prosenių dvasioms, 

Palikus žmones, jų ligotas širdis 

Naujiemsiems vadams ir naujajam mokslui. 

Bet dievai nori, kad traukčiau ik galo, 

Kaip paskutinis praeities globėjas.  

VAIDILA

Už tai tu gausi paskui nuo jų garbę, 

Kokia retai kam iš žmonių patenka: 

Lietuvos žemėj skambės tavo vardas, 

Darbų garbingų vainike įpintas; 

Tu nepradingsi, kaip paprastas žmogus, 

Nors tave liūdnas ištiktų likimas; 

Nuo akių miegą mirties nubaidysi, 

Į dangų lėksi nuo gedulių laužo; 

Ant puikaus žirgo, auksu apsirėdęs³⁴, 

Su ragu turo, po miškus skraidydams, 

Balsiai į kovą didžiavyrius šauksi, 

Kurstydams viltį tų, kur abejoja, 

Ir jų tvirtybę, iki, tavęs klausant, 

Neatgims dvasios per kančias ir kraują.  

pro duris tiesiai įeina Butrimas su keletu ginkluotų sargą, vesdamas su savim Kunoną ir Konradą

SCENA X

Kęstutis, vaidila, Butrimas, Kunonas, Konradas ir ginkluoti sargai

BUTRIMAS

įeidamas

Viešpatie! radęs vienoj pilies salėj 

Vokiečius šituos, du kryžiokų žalčius, 

Atvedžiau. Rasi, likę šičia, tyko 

Ir su Jogaila slapčia ved derybas. 

Turėdams juodu dabar savo rankoj, 

Gali per kančią išgriebti teisybę. 

KĘSTUTIS

Nereik to, Butrim! Ne ricieriaus darbu 

Kęstutis save nesutepė niekad: 

Ant kovos lauko imasi su priešais, 

Vienok beginklio anaiptol nelypsto. 

Žinot nenoriu, ką juodu čia veikė, 

Gana, kad esti po lietuvių stogu... 

atsikreipdamas ant Kunono ir Konrado 

Ricieriai! esat laisvi nuo šio laiko — 

Bet, jeigu norit padaryt man džiaugsmą, 

Meldžiami, likkit svečiuose pas mane!  

KUNONAS

O kunigaikšti! Visas svietas žino, 

Kad tu teisingas ir ricierių žiedas, 

Norint da krikštas tavo stabmeldystės 

Nenumazgojo. O idant matytum, 

Kaip aukštai tave mūs zokonas gerbia, 

Kunons ir Konrads tavo svečiais lieka.  

KĘSTUTIS

Butrimui

Eiva, sens drauge, pokilį prirengsim 

Aukštiems sveteliams pamylėt padoriai. 

Ik da sudaušim su geležim ginklų, 

Galime šiandien su taurėms sudaužti. 

išeina pro didžiąsias duris, paskui jį išeina Butrimas vaidila ir sargai, į jų vietą; luktelėjus, įlenda Albanas ir stovi ties durimis neužtėmytas

SCENA XI

Kunonas, Konradas ir Albanas

KUNONAS

Peranksti tapo persergėta Kęstutis; 

Neparanku mums apsupimas Vilniaus. 

Albanas kaltas.  

ALBANAS

išeidamas ant vidurio.

Aš nepripažįstu 

To nusprendimo... 

KUNONAS

Albane! 

ALBANAS

Išpildžiau, 

Kas tik man liepta — o kad Kęstuts greitas, 

Ne mano kaltė. Atsakau už viską... 

Raskim geresnę mūsų kalboms vietą, 

Nes ausis turi kartais net ir sienos.  

KUNONAS

Teisybė, eisim.  

Kunonas, Konradas ir Albanas išeina, į jų vietą sugrįžta pro didžiąsias duris Kęstutis, atsivesdamas Birutą, Aldoną ir Vytautą

SCENA XII

Kęstutis, Biruta, Aldona, Vytautas, paskiau Butrimas

KĘSTUTIS

duryse

O, gerai pataikėt, 

Po mūs imtynių ant pačių linksmybių. 

Noriu čia, Vilniuj, šiek tiek nusižadint. 

Paminėt laiką, kada buvau jaunas 

Ir prie Birutos, da pilnos skaistumo, 

Aš meilinausi. Žila paukštužėle, 

Pameni mūsų tas dienas laimingas, 

Saldintas midum...  

BIRUTA

Et, tamista, liautum 

Dalykus tokius prie vaikų minėjęs.  

KĘSTUTIS

Ką gi tai kenkia? Argi neteisybė, 

Kad mudu buvom jauni, kad jaunumas 

Ant galvų mūsų spinduliais virpėjo? 

Mudu iš meilės žibėjom saulėti, 

Pilni varsos tos, kurią turi kvietkos³⁵... 

Da šiandien žmogui, tuos laukus atminus, 

Širdyje tirpsta... 

kreipdamasis ant Birutos 

Juk mudviem, gegute, 

Nebloga buvo?  

BIRUTA

Tai, darkaisi, seni! 

KĘSTUTIS

Gerai, kad seniai valandėlę saldžią 

Gal da atkasti; kitą tokią dieną 

Negreit sulauksi. 

kreipiasi ant Vytančio 

Ko tu, Vytaut, tokis 

Lyg apsiblausęs?  

VYTAUTAS

Tas... Jogaila... Tėve... 

KĘSTUTIS

Tai nieko pikto, ką pabus užtvertas. 

Bet jis tau rupi labiau, ne kaip tėvas...  

VYTAUTAS

Tėve, jis šiandien nuskriaustas.  

KĘSTUTIS

Iš tikro? 

Na tu man šitaip... Kada jisai taikos 

Iš pasalų mus vokiečiams išduoti, 

Tai nėr skriaudimo; o kad aš, kaip tėvas, 

Noriu pabausti ištvirkusi vaiką, 

Tai sūnus mano prieš mane. Varguoliai 

Esam mes, seniai!  

VYTAUTAS

Tėve nenorėjau 

Užgauti tave — bet pažvelgti teikis... 

Per toli, rodos, paleidai rūstybę, 

Jį kalėdams namuose jo pačio. 

Daug prasikalto Jogaila, tai tikra, 

Bet nieks negali juk nužeminimą 

Su giedria širdžia ramiai išturėti, 

Tarytum kelmas. Užgavims opesnis 

Už nuskriaudimą ir pagiežą gundo, 

žiūrau ant savęs: tegul atsitiktų 

Su manim šitaip, nė pats nežinočiau, 

Ką bedarąs aš.  

KĘSTUTIS

Keistas jūs, jaunųjų, 

Matyti karštis. Vyresniųjų mokslas 

Jus duria, žeidžia ir gėda nuo tėvo 

Priimt baudimas. Vienok nėra gėdos 

Jį užpelnyti, švelniau Nors aš, vaike, kietas, 

Vienok nė piktas, anė užsispyręs: 

Reikėj parodyt, kad su manim darbas 

Ne vyžos pynims, o kalėjims visas — 

Tai tik ant juoko. Nori, kad paleisčiau?  

VYTAUTAS

Taip kaip už brolį, užtariu.  

KĘSTUTIS

kreipdamasis ant Birutos

Tu, motin, 

Su sūnum eisi?  

BIRUTA

Reikia jis paleisti. 

KĘSTUTIS

Sprendžiate švelniai, kreipiasi, juokaudamas, ant Aldonos  

Na, tai Aldona nors 

Prilaikys mane — da padidins bausmę.  

ALDONA

Šiuo žygiu, tėve, ir aš priešais tave.  

KĘSTUTIS

Visi prieš mane — pati, vaikai — eina! 

Ar nepaliepsit paleisti ir Marę, 

O net Vaidylą?  

ALDONA

sudėdama rankas prašymui

Paleiski, tėveli! 

KĘSTUTIS

Vaidylai reiktų ant šakos kaboti. 

Su jums daryt ką? Aš rūpesčio apimts, 

O jūs tik žinot dalinti malonę.  

įeina Butrimas pro didžiąsias duris

ALDONA

Kęstučiui.

Pasigailėk jų, juk tu maloningas.  

KĘSTUTIS

užtėmijęs Butrimą

A, tu čia, Butrim? — tai ką jau darysi — 

Kalinius mūsų atvesk ir kryžiokų 

Paprašyk vyrus. Linksminsimės lygiai 

Išvien vardan sandoros ir meilės. 

Butrimas išeina tiesiai; Kęstutis, atsikreipdamas ant Vytaučio, rimtai 

Vytautai! Reikia turėti grebežius. 

Jogaila šiandien klaidžiais takais eina. 

Rodos, kiekvienas supras mano žingsnį, 

Jeigu aš Vilnių sau pasilaikysiu. 

tiesiai įeina Kunonas, Konradas, Albanas

SCENA XIII

Kęstutis, Biruta, Vytautas, Aldona, Kunonas, Konradas, Albanas

ALDONA

pamačiusi Konradą

Jisai!  

KĘSTUTIS

Ką? 

ALDONA

Nieko. 

KĘSTUTIS

Taip išblankęs veidas. 

ALBANAS

Konradui tyliai

Dabar laikykis!  

KĘSTUTIS

rodydamas kryžiokams namiškius

Tai mano šeimyna, 

Ricieriai teisus.  

Kryžiokai pasveikina

ALDONA

nuošaly

Tartum, šmėkla kokia! 

Taip atsimainęs.  

KĘSTUTIS

rodydamas Vytautą

Vieną turiu sūnų, 

Kuris man liko. Dievai maloningi 

Į namus mano leido štai rodo Aldoną dukrelę — 

Ji man geresnė už dukterį tikrą, 

Tik nelaiminga.  

VYTAUTAS

Pati išdaviko. 

ALDONA

Tėve!  

KĘSTUTIS

Liežuvį, Vytaut, turi skaudų — 

Neprivalai tu žeist seserį savo. 

kreipiasi ant Aldonos 

Mano vaikeli, tu nusiraminki. 

pro didžiąsias duris įeina Butrimas, Jogaila. Marė, Vaidyla ir keletas ricierių

SCENA XIV

Tie patys, Butrimas, Jogaila, Marė, Vaidyla, ricieriai

KĘSTUTIS

Jogailai rimtai

Jogaila! Dručiai³⁶ užrūstinai mane — 

Tai jau praėjo. Turiu ranką karštą, 

Bet ne keršingą. Prasikaltai sunkiai, 

Tiktai tu klydai, kaip paprasta jaunas. 

Taigi aš pirmas tau paduodu ranką.  

ištiesia ranką Jogailai, kuris ją ima ir bučiuoja Kęstučiui į petį

JOGAILA

Dėde...  

KĘSTUTIS

Jogailai

Tark ačiū Vytaučiui; tas vaikas 

Už tave stojo net prieš savo tėvą.  

JOGAILA

apkabindamas Vytautą

Miels mano broli!  

KĘSTUTIS

Aš viską užmirsiu, 

Visiems atleisiu, tik statau nuo savęs 

Sąlygą vieną. 

JOGAILA

Sutinku ant visko. 

KĘSTUTIS

Visos tos žemės aš esmi juk sargas 

Ir jos rubežiai³⁷ man pridera ginti. 

Šiandien, bematant, kad bendriems senovės 

Ryšiams sutraukdint svetimi prileisti, 

Reikia daugiau man spėkų apginimui 

Į savo ranką. Sandoros grebežiui 

Palik man Vilnių. 

JOGAILA

nekantautas

Ar Vilnių? 

KĘSTUTIS

Tą auką 

Padaryk seniui, kad būtų ramesnis. 

Jogaila šnabžda kasžin ką su Vaidyla. 

Ką? Ar sutiksi? 

JOGAILA

valandėlę paabejojęs

Paskirtą man bausmę 

Turiu priimti.  

KĘSTUTIS

Tai ant šventos vietos 

Eisim! tegul ten Jogaila apreiškia 

Prieš visus žmones, ką yr pažadėjęs. 

Ar taip gerai bus?  

JOGAILA

Išpildysiu viską.  

KĘSTUTIS

Meldžiami paskui.  

Kęstutis eina pro didžiąsias duris, paskui jį pamažu eina kiti; Konradas nori išeit paskučiausias, tik prisiartinusi Aldona jį sulaiko; tuo tarpu visi išeina, išskyrus Konradą ir Aldoną

SCENA XV

Aldona ir KONRADAS

ALDONA

Ridenau! Palauki! 

KONRADAS

Ko reik nuo manęs?  

ALDONA

Nežiūrėk rūsčiai taip! 

Nes tokios akys atima man drąsą, 

Ištart neduoda užbaugintą žodį.  

KONRADAS

Tai paleisk mane!  

ALDONA

Leisti? Ne! Greičiau aš 

Po tavo kojų kaipo akmuo pulsiu, 

Krutino savo tau kelią užtversiu, 

Idant sumintum sergančią man širdį. 

Leisti! Dabartės! Pamačius vėl tave 

Prie savo šono po tiek ilgų metų, 

Vien ašarose, geiduliuos praleistų, 

Po skausmų mano, kurių nepritinko 

Našlaitės daliai...  

KONRADAS

Nesuprantu nieko. 

Tur būti tavo protą yr užgavęs 

Koks slaptas skausmas. Varguole! Nerasiu 

Aš tau pagalbos.  

ALDONA

Nekalbėki šitaip!... 

Ir nesislėpki prieš mane! pažįstu, 

Nors ir kitoks tu, kad nieks iš mūs krašto 

Jau nepažintų tavęs, anė seniai 

Iš tavo veido nesuprastų nieko. 

Nors atsimainęs esi visam svietui, 

Prijautė tave širdis pačios tavo.  

KONRADAS

Tu sapnus nori imti per teisybę.  

ALDONA

Ar iš akmens tu? Kad širdies nenori 

Ant valandėlės parodyt man, tiek jau 

Kentusiai daugėl. Tau neišmėtinėsiu³⁸, 

Tavęs nišduosiu net pačiam Kęstučiui, 

Tiksiu su tavim persiskirt ant amžių, 

Tiktai ištark man tu meilės žodelį, 

Kad esi mano... 

KONRADAS

Klysti varguolėle: 

Nepažinojau Lietuvoje nieko, 

Pirmąkart šičia...  

ALDONA

O, nebūk toks kietas, . 

Kada glaudžiuosi prie tavo krūtinės! 

Ar tai turi man...Tik paniekinimą, 

O daugiau nieko? Juk mane mylėjai? 

Karštai mylėjai... O aš ik šiai dienai 

Tave, kaip dievą, myliu vis, nors mano 

Dalis liūdna taip ir karti begalo. 

luktelėjusi 

Tu užmiršai gal gyvenimą savo? 

Galėjo kokių žolių kas užduoti 

Ir numarinti atmintį, kas buvo... 

Tikrai taip! Betgi palaukki!... Aš viską, 

Viską priminsiu, o tie atminimai 

Tikrai suminkštins ir sugraudins širdį, 

luktelėjusi, svajodama 

Ar pameni tu ežerą tą didį? 

O ant jo kranto aukštą stačią uolą, 

Kur tylią naktį nuvedžiau aš tave? 

Tu, ant mėlsvumo dangaus atsimušęs, 

Apie Lietuvą kalbėjai ir priešus, 

Apie aukas tas, kurios nešti reikia, 

Apie gąrbingą didžiavyrių kelią. 

Kalbėjai apie amžinąją garbę, 

Nusiminimą — rodos seseris dvi. 

Nors klausiau tąsyk akylai, gėrėjaus, 

Bet širdį buvo lyg baimė apėmus; 

Taigi tolydžio dangsčiau tavo lūpas 

Bučiavimais aš, taip ilgais, kaip amžis... 

Tas glamonėjims... Sidabrinis menuo... 

Keistos svajonės... Laimė ne tos žemės... 

Garbė ir meilė, gailestis ir baimė — 

Viskas į vieną sumišo čielybę³⁹, 

Kurios jau niekas iš širdies neišlups man — 

Ir regiu viską, matydama tave! 

Pameni viską?  

KONRADAS

Labai tavęs gaila. 

Pusiau sumišus, liūdna kalba tavo 

Rodo, kad vyras pamesti turėjo... 

Paprastas daiktas!  

ALDONA

Tai nenori nieko 

Atmint, beširdi? Tikies įkalbėti, 

Kad sumišau aš iš didelio skausmo, 

Kaip kitiems rodos. Kada tu prapuolei, 

Pasklido garsas, būk jau tu priėmęs 

Svetimą būdą, kitų dievus, likęs 

Net išdavėju namų ir tėvynės. 

As viena niekam tikėt nenorėjau, 

Numaniau tame gilią tavo mintį. 

Paskui šnekėjo, kad jau tu negyvas. 

Aš taip gi niekam netikėjau. Laukiau 

Ir laukiau tavęs pargrįžtant. Už tai gi. 

Dabar sviets sako, kad sergu, būk protas 

Mano pamišęs. Tegul žmonės šneka! 

Betgi tu vienas neprivalai šito 

Dalyko skelbti apie moteriškę, 

Kuri tavimi taip išsitikėjo 

Ir da už tave kentėt malonėtų. 

Pasigailėk jos ir, kaipo keleivis, 

Nors praeidams tik, žodžius tuos ištarki: 

„Myliu aš tave, Aldona!” 

klaupia prieš Konradą

KONRADAS

labai susigraudinęs

Aldona! 

duryse pasirodo Albanas.

ALDONA

pašokdama nuo žemės ir puldama Konradui į glėbį

Vyre!  

SCENA XVI

Aldona, Konradas, Albanas, paskui Kęstutis, Vytautas, Biruta, Butrimas, Jogaila, Marė, Vaidyla, vaidila, Bilgenas ir ricieriai

ALBANAS

pribėgdamas prie Konrado.

Ką dirbi? Visi judu mato. 

KONRADAS

pamatęs ateinančius ir atstumdamas Aldoną

Traukis! Atsiimkit sumišusią šitą! 

Aldona atsitraukia, persigandusi ir nusiminusi

KĘSTUTIS

Konradui

Ricieriau! mano dukters neniekink! 

Ką ji kalta yr, kad mirusio žmogaus 

Visur šešėlį ir mato, ir girdi? 

Reikia gailėtis kvietkos, kuri vysta. 

Aldonai 

Eiva, vaikeli, tave suraminsiu! 

Aldona puola jam į glėbį; uždanga nusileidžia

Przyjaciele Wolnych Lektur otrzymują dostęp do prapremier wcześniej niż inni. Zadeklaruj stałą wpłatę i dołącz do Towarzystwa Przyjaciół Wolnych Lektur: wolnelektury.pl/pomagam/

AKTAS ANTRAS

salė Trakų pilyje, prastai įtaisyta, papuošta medžioklės ženklais ir apkabinėta ginklais; didžiosios durys gilumoje; po kaire ir tiesiai durys šoninės; Biruta ir Aldona sėdi ant aržuolinių kėdžių, Biruta su verptuvu

SCENA I

Biruta, Aldona

BIRUTA

Kaip tik užtrunka kur norint Kęstutis, 

Tai jau nerimsti ir nieks tau nemiela: 

Anė dainelė, anė kaip tarnaitės 

Pasakas seka; nieks mūs lepunėlės 

Nesuramina; o Biruta tave 

Taip gi juk myli. 

grūmoja Aldonai 

Tu nedėkingoji! 

ALDONA

Mano močiutei prasikalstu tankiai, 

Bet man vis rūpi priepuoliai tų žygių 

Ir kovų. Rodos, imtum ir issiųstum 

Paskui jį dvasią.  

BIRUTA

Ką gi padarysi — 

Toks mūs likimas. Aš būdavo taip gi 

Drebu iš baimės, nuolat verkiu vyro, 

Matydama jį vis tiktai kariaujant, 

— O namie niekad. Nuo pačių vestuvių 

Tik sumišimai, kovos ir medžioklė. 

Reik moteriškei prie šito priprasti, 

Kad ne jai vyras. Be reikalo skųstis, 

Jeigu pavojaus ieško vis po svietą. 

Reikia tik slėpti rūpestis ir laukti.  

pro duris pasirodo Kęstutis

SCENA II

Kęstutis, Biruta, Aldona, paskui Konradas

KĘSTUTIS

įeidamas

Sveiki!  

ALDONA

bėgdama prie Kęstučio

Tėvelis!... 

Kęstutis sveikinasi, apkabindamas Aldoną ir Birutą

BIRUTA

Vėlai, mano seni, 

Grįžti namo. Jau dabar neišleisim, 

Pririšim tave kur prie lovos kojos. 

Turėsi betgi ik žiemos palaukti, 

Ik ant meškų reiks. 

KĘSTUTIS

Mielai aš su jumis 

Ilgiau pabūčiau. Žmogui nusibodo 

Ginčai ir ginčai. Nesiliauja maištas! 

Vaidintis reikia su gimine savo. 

Čia su Jogaila, ten Narimants vėlei, 

Arba Skirgaila... Ir taip dienos plaukia... 

O vokietėms sėdi ant mūs sprando 

Ir traukia naudą, čia mums besipjaujant.  

BIRUTA

Užtrukai ilgai. Aldona nuliūdus  

Manė, kad tu jau Naujapilėj likęs. 

KĘSTUTIS

Turiu mat stambią odą, likau sveikas. 

Ir sugriebiau da jums lapės pyrago, 

Išdykėliams dar akstinus⁴⁰ apglostys, 

Ilgesnį laiką tikiuos pasilsėti. 

Negreit išgirsim, aukaujant į kovą. 

Gal ir senatvę pabaigsiu laimingas, 

Be rūpesčių jau, namučiuose savo, 

Štai prie Birutos, Aldonos ir midaus.  

pro didžiąsias duris pasirodo Konradas; Aldona, pamačiusi jį, taikosi susivaldyt

KONRADAS

įeidamas

Vijausi paskui, kunigaikšti! Taigi 

Nė nesiklausęs įeinu.  

dairosi įžymiai ant Birutos ir Aldonos, norėdamas parodyt, kad tik dviesia norėtų kalbėt

KĘSTUTIS

Birutai ir Aldonai

Išeikit! 

Biruta ir Aldona išeina pro kairiąsias duris.

SCENA III

Kęstutis ir Konradas

KĘSTUTIS

miemodamas akimis Konradą

Ką pasakysi?  

KONRADAS

Persergėsiu⁴¹ tave. 

Lėkiau su tuomi paskui⁴², tartum paukštis. 

Bet per vėlai jau susitinkam mudu. 

KĘSTUTIS

su paniekinimu

Tu? nori mane persergėt?  

KONRADAS

Tu Vilnių 

Saugok!  

KĘSTUTIS

kaip anksčiau

Iš kur gi tas rūpestingumas? 

KONRADAS

Daugiau aš nieko negaliu sakyti, 

Bet apsvarstyki, ką daryt.  

KĘSTUTIS

šaltai

Svarstysiu. 

Konradas, linktelėjęs, išeina pro didžiąsias duris; Kęstutis žiūri paskui jį, įstebeilijęs akis, ir valandėlę užsirūpina; neužilgo įbėga skubindamas Butrimas bu sulaužytais ginklais

SCENA IV

Kęstutis ir Butrimas

BUTRIMAS

susijudinęs

O kunigaikšti!  

KĘSTUTIS

Butrime! Negerą 

Lemia tas ūmas tavo sugrįžimas 

Ir audrą dvasios išreiškiantis veidas.  

BUTRIMAS

nusiminęs

Viešpat, žiūrėki! Štai sutrukęs šarvas, 

Per kurį gėda ricieriaus matyti. 

Viešpatie! Velyk nė neklauski manęs, 

O išsyk galvą paliepk man nukirsti 

Ir krauju gėdą uždengki nuo svieto! 

Pavedei man tu Vilniaus apginimą. 

O aš apreiškiu: kad Vilniaus netekom!  

klaupia prieš Kęstutį, uždengdamas rankomis veidą. Kęstutis stovi valandėlę prislėgtas skaudaus įgūdžio

KĘSTUTIS

prikeldamas Butrimą, švelniai

Kelk, senas drauge! Ant mano krūtinės 

Laisvai paverkk sau — gailestį palengvins; 

Nusiminimą ašaros nutildys; 

Kęstutis niekad neatnaujins jojo, 

Išmėtinėdams, nes žino, kad tikras 

Tarnas negali būt kaltas, nors Vilnius 

Svetimiems šiandien į rankas pateko.  

BUTRIMAS

Viešpatie! Velyk tu savo rūstybėj 

Paspirtum mane, kaipo kokį niekšą; 

Tavo gerumas man ypač skaudesnis, 

Kad per nelaimę aš esmi prigavęs 

Lūkestį tavo; nors čia mano kaltės 

Nėra, tai betgi aš jaučiu krūtinėj 

Lyg žalčių kokį kamuolį, matydams, 

Kiek daug neteko puiki širdis tavo, 

Nors taip greita ji pasigailėt kito.  

KĘSTUTIS

Teisybė, smūgis baisus, jisai pakert 

Lūkestį žemės, kurią gint žadėjau. 

Bet, norint mūsų žvaigždė ir prigeso, 

Ginsiesiu tolei, ik išteks⁴³ tvirtybės; 

Tą, ką išplėšė mums per išdavimą, 

Atgal atgriebsiu per spėką. Juk tave 

Išdavė taip gi?  

BUTRIMAS

Taip! Vaidylos darbas: 

Vilniaus pilionis⁴⁴ gudriai prisitraukęs, 

Su jais išvieno sukalbą padarė — 

Užėjus nakčiai, atidarė patys 

Vartus ir leido Jogailos kareivius. 

Veltui da gynės mus maža saujelė 

Prieš didžią spėką ir prieš išdavimą. 

Turėjom trauktis, su kardo pagalba 

Per minias jųjų skirdami sau kelią. 

Vilniaus netekom!  

KĘSTUTIS

Taip dievams patiko! 

Gerai, kad žmones mūs nepalikai dar, 

Pareigas savo teisingai išpildęs.  

BUTRIMAS

O kunigaikšti! Mes čia daugiau nieko 

Jau negalėjom. Bet tegul nelaimė 

Ant mūs atkrypo, aš, nors apgalėtas, 

Da su savimi belaisvius sustvėriau, 

Tarp kurių teko ir pats išdavikas. 

Vaidyla sugriebts kovoje — jis laukia, 

Surištas pančiais, kunigaikščio sūdo⁴⁵. 

Paskirk jam bausmę! 

KĘSTUTIS

užsidegęs

Ta dvasia piktoji 

Lietuvos žemės! Tiekkart nusidėjus, 

Ir vėl sugauta jau ant išdavimo? 

BUTRIMAS

Prieš tavo veidą tuoj jį pristatysiu.  

KĘSTUTIS

Sunku! — Težūsta! ir su juo tedingsta 

Parsidavimai, mels ir išdavimas! 

Atvesk čion jį. 

Butrimas išeina pro didžiąsias duris

SCENA V

Kęstutis pats vienas

KĘSTUTIS

Nėr ką! Bausmės reikia, 

Jei atleidimas naują žmogžudystę 

Gimdo ir širdis žmonių nuodais krečia. 

Senis Kęstutis manė išlaikysiąs 

Ranką nuo kraujo laisvą, dabar turi...  

Butrimas pro didžiąsias duris įveda su sargais Vaidylą ir duoda ženklą sargams, kad lauktų už durų

SCENA VI

Kęstutis, Butrimas, Vaidyla

BUTRIMAS

rodydamas Vaidylą

Štai nusidėjęs.  

KĘSTUTIS

Vaidylai

Vaidyla! Tai šitaip 

Pasinaudojai iš mano malonės? 

Kasdien, manai tu, galima atleisti?  

VAIDYLA

apsiblausęs

Nemanau nieko. 

KĘSTUTIS

Žinai, kad vėl mirtį 

Užtarnavai sau — nieks jau neišgelbės. 

Kuo gali gintis?  

VAIDYLA

Gintis veltui būtų, 

Jei aš apsudyts isaukšto be sūdo.  

KĘSTUTIS

Nuodėmių tavo saikas jau perpilnas⁴⁶ — 

Jau neprileidžia nė pasigailėti.  

VAIDYLA

pasipūtęs

Aš nė nenoriu iš kitų malonės 

Būt gyvas! Sūdo aš sau reikalauju. 

Bet mane sūdyt Jogaila tik gali.  

BUTRIMAS

supykęs

Begėdi! Žinom, kad tas, kurs naudoja 

Iš bjaurių tavo šunysčių, nebaus juk. 

VAIDYLA

Jei jisai mane nebaus, tai nė kaltės 

Nėra, nes jis tik yra mano viešpats, 

Kuris tur tiesą ant manęs. Aš jojo 

Tarnas, jo gero privalau žiūrėti. 

Dėl savo dėdės sostpilės neteko — 

O aš, nelaukdama, atgriebiau.  

BUTRIMAS

Gyvatė! 

VAIDYLA

Jogailos pelnas tai pragaištis jūsų, 

Už tai gi rengiat pagiežą ant manęs.  

KĘSTUTIS

rimtai

Klysti! Pas mane pagiežos nerasi 

Ir tam atleidžiu, kas mane užgauna. 

Bet turiu bausti, jeigu pasaloms kas 

Platina marą po mūsų Lietuvą, 

pamažu nžsikaretindamas. 

Jei sukalbas kas brolžudingas kursto, 

Gimines erzin, vokiečius parkviečia, 

Iš vidurinių ginčų traukia naudą, 

Naikin tėvynę ir jąją išduoda. 

karštai. 

Tiek to su manim, man Lietuva rupi, 

Jos žmonių laimė, mūs tėvų dorybė. 

Taigi niekystei tai neduosiu skliestis 

Ir piktą mintį, da dygstant, išrausiu! 

Ne užtai mirsi, kad į mane taikei, 

Tik už gudrybę suvadžiojimuose, 

Užtai, kad nuolat paikinai Jogailą, 

Prigaudinėjai melagystėms svietą, 

Kad buvai piktas, paperkams ir niekšas!  

VAIDYLA

Tu, kunigaikšti, ant tėviško sosto 

Esi užgimęs, gavai didį vardą 

Nuo pranokėjų, gyvenimas tavo 

Suverptas laimės minkštųjų delnelių 

Ir nuopat lopšio matai aplink save 

Tiktai kas gera gražu ir padoru. 

Ko gi stebėtis, jei puikus užaugai, 

Nė nepažinęs gyvenimo dumblą, 

Purvus ir nuodus, kurių aš pripildyts? 

Man išmažens jau kieta dalis lemta: 

Taip žemai kilęs, taip negražaus veido, 

Aš kenčiau vargą ir paniekinimą. 

O nieko gero esmi nišpažinęs. 

Taigi turėjau tais tik keliais šliaužti, 

Kuriais gudrumas, valia, išturėjims 

Iškelia žmogų, nežiūrint ant kliūčių. 

O jeigu šiandien man nedėkingumą 

Išmėtinėji ir randi daug kaltės, 

Tai savyj taip gi priežastį to rasi.  

BUTRIMAS

Ar tu iš proto išėjęs? Ką loji? 

KĘSTUTIS

sulaikydamas Butrimą

Tegul pasako laisvai tą, ką mano, 

Nors man neaišku...  

VAIDYLA

pagriebdamas ir baigdamas mintį

Koks čia surišimas 

Tavo didybės su nuodėmėms mano. 

Tai tau sunku bus suprast, kunigaikšti. 

Nė neatėjo tau niekad į galvą, 

Kad visus žmones, piktus ir geruosius, 

Suriša vienas retėžis, kad vieno 

Mintis pagimdo kituose jau mintį. 

Tu buvai pilnas garbės ir galybės, 

Iš darbų didis, teisumo, gimimo. 

Ką gi tau kenkė, kad aš mažas, menkas 

Iš apačios ten į viršų kilt stengiaus? 

Ką gi tau kenkė, kad vijausi laimę 

Ir su kova tik pasiekdavau viską? 

Galėjai mane pirkt už vieną žodį, 

Tik žmogaus vargo reikėj pagailėti; 

O tu mokėjai mane tik paniekint. 

užsidegdamas 

Tu mano laimei stojai skersai kelią — 

Apvilkai mane negarbe ir gėda — 

Ir mano širdį mindžiojai po kojų — 

Tai nė ne dyvai, jeigu dvasia mano 

Galėj per tave darytis niekesnė. 

su neapykanta 

Nepkanta augo išvien su tavimi 

Visko, kas buvo tiktai teisu, aukšta, 

Visko, kas širdį dailina ir puošia, 

Nepykantoje kaip žaltys užaugau... 

Kiekvieną mintį ir darbą kiekvieną 

Taikiau, kad tau tik atkeršyt galėčiau. 

Ir šiandieninis bjaurus mano trusas⁴⁷ 

Stoja prieš tave, kaip išmėtinėjims! 

Kęstutis užsirūpina; pro didžiąsias duris įeina vaidila

SCENA VII

Kęstutis, Butrimas, Vaidyla, vaidila

VAIDILA

Aš, kunigaikšti, ateinu žygiu šiuo 

Apginti tave nuo tavo gerumo, 

Nes blogdarystė geležim teisybės 

Reikia nubausti, jeigu, nenubaudus, 

Tolyn bujoja.  

KĘSTUTIS

Man pačiam taip rodės... 

VAIDILA

Bet širdis stovi toli nuo rūstybės 

Ir purtos pildyt pareigas valdovo. 

Ateit suspėjau.  

KĘSTUTIS

užsirūpinęs

Žvilgteliau į žmogaus 

širdies gilumą akimis kitomis. 

Pavargėlis tas tarp melo parodė 

Naują teisybę. 

VAIDILA

Paleisdamas kaltą, 

Ant nekaltųjų galvų kabini tu 

Kardą. Atminki, kad pasigailėjims 

Tuokart yra jau nemielaširdystė, 

Jei ii jo auga vaisiai pragaištingi 

Tavo tėvynei.  

KĘSTUTIS

Ne pasigailėjims 

Mąstyt man liepia... Manau, kur pradžia yra 

O kur yr galas valdžios paslaptinės, 

Su kuria tautai reik baust savo vaikas; 

Kur tiesos siena, kuri gal atskirti 

Sprendimą sudžios⁴⁸ nuo pagiežos smūgio. 

luktelėjęs ir nusikratydamas mintis ; 

tvirtai. Ne laiks gvildenti esmuo to dalyko.. 

Butrime, veskis kalinį! vaidilai Sušaukia 

Kunigus, visą rodą vyresniųjų — 

Tegul jį sūdys, kaip reik pagal tiesą, 

Vardan Kęstučio ir visos tėvynės — 

O ką nuspręs jie, Butrimas lieps išpildyt. 

BUTRIMAS

Bus padaryta.  

VAIDILA

Sūdą tuoj surinksiu.  

išeina

VAIDYLA

Kęstučiui

Už mano mirtį...  

BUTRIMAS

sargams

Sargai! Nežiopsokit! 

Kalinį veskit! 

sargai su Butrimu išveda Vaidylą

SCENA VIII

Kęstutis vienas

KĘSTUTIS

mąstydamas, pamažu

Tai sergančiai širdžiai 

Žmonės nė kokio neišrado vaisto 

Ir mirtim gydo... nors negal pažinti, 

Kas žmoguje tam turi ligos vardą.  

stovi valandėlę apsiaubtas minčių

pro kairesias duris įbėga Marė, o paskui ją Aldona

SCENA IX

Kęstutis, Marė, Aldona

MARĖ

Dėde!  

KĘSTUTIS

Tu šičia? 

MARĖ

karštai

Dėde, paleisk vyrą — 

Tuojau, bematant, nes toks pašėlumas 

Širdyje kyla, juog akims užmuščiau 

Žmogų iš tolo. 

sustoja, o matydama, kad Kęstutis neatsako ir į ją nežiūri, labiau užsispyrusi pakelia balsą. 

Tyli...Tyli, dėde, 

Kada aš noriu apgint savo vyrą... 

KĘSTUTIS

rūsčiai

Tu per daug drąsiai ateini graudenti. 

MARĖ

Valandoj tokioj ar galiu kalbėti 

Ramiai, protingai? Liepk, kad tuoj Vaidylą 

Paleistų! Rėksiu, kad mane išgirs net 

Griausmai, kurie ten debesise kybo 

Ant galvos tavo. Be jo nesitrauksiu — 

Aš, pati, neisiu, jums jo neišplėsus...  

KĘSTUTIS

supykęs

Pasiuto!  

ALDONA

Tėve! Ant tų skaudžių žodžių 

Tu nežiūrėki!... Nusiminims rėkia 

Per josios lūpas. Pasigailėk, tėve!  

KĘSTUTIS

išmėtinėdams

Tu už ją stoji?  

ALDONA

O, tėve, Kęstuti! 

Aš jau nelaukiu sau nė kokios laimės, 

Išsižadėjau ir vilties. Kitų tik 

Dalis laiminga spindulį šviesesnį 

Ant mano dvasios paleisti tegali 

Ir užmiršt duoda tai, kas man taip skauda. 

Aš, kuriai viską atėmė likimas, 

Galiu gyvent tik kitų širdžių viltim, 

Ant svetimų tik skausmų atsiliepti, 

Mintis man švinta nuo svetimo džiaugsmo. 

Jeigu galėčiau ašaras nušluostyt, 

Pakakini maldą nusiminusiųjų, 

Tai iš po mano gedulių pražystų 

Da vienas džiaugsmas, o tas džiaugsmas būtų 

Jau paskutinis, kurį dangus duoda 

Nuliūdusiesiems.  

KĘSTUTIS

Netada, dukrele, 

Jei kitaip liepia pareiga dalyti. 

Vaidyla šiandien už darbus atsako 

Prieš žmonių sūdą, o neprivalau aš 

Kištis į jųjų sprendimą.  

MARĖ

nusiminusi

O varge! 

luktelėjusi, smarkiai 

O ką man žmonės? Kas man galvoj sūdas? 

Kas man galvoj dar net ir visa žemė? 

Aš jį tik vieną ant žemės mylėjau, 

Man visai nerūp, ką kiti sakytų. 

Buvo man geras — ko gi daugiau reikia? 

Tegul nusprendžia taip, kad nebūt kaltas! 

Nes aš kitaip jau maldauti nemoku. 

Ar girdi, dėde?  

KĘSTUTIS

Argi tai tau rodos, 

Tu savo jausmą gali kišt tėvynei? 

Kad išdavimui tinklai sutaisyti, 

Ant kurių kybo Lietuvos nelaimė, 

Tai nieks prieš meilės tos nusiminimą?  

MARĖ

Dėde, kitaip aš kalbėti nemoku.  

KĘSTUTIS

Manai, kad karšto balso jau užtenka 

Žmonių tiesomis visoms sulaikyti 

Ir kaltininkui apginti nuo smūgio, 

Kurs ant jo kybo?...  

MARĖ

Kruvini tie žodžiai 

Jeigu tu ieškai kaltininko aukai, 

Aš kalta — imki mane ir nubauski! 

Bet leisk Vaidylą! Aš priežastis tųjų 

Visų jo kalčių — aš tokia padauža! 

Tai mane skųski atvirai prieš tautą, 

Apkalki pančiais, gyvastį atimki, 

Tik jį paleiski!  

KĘSTUTIS

Gilumos širdžių jau 

Neprieinamos yr žmonių nusprendimui — 

Ne mintis turim bausti, o tik darbus. 

Jeigu geismus jam įkvėpei nedorus, 

Jeigu per savo puikybę, piktumą, 

Užsivertimą prie visų juodųjų 

Darbų pakurstei, tai jau pačios tavo 

Širdis duos bausmę! Per Vaidylos mirtį...  

MARĖ

sutrukusiu balsu, atsileisdama pamažu

Pasigailėkit! o, pasigailėkit! 

Mano puikybė — pergalėta matot, 

Nužeminta aš ir švelni, kaip vaikas... 

Dėde, prieš tave puolu aš ant kelių. 

klaupia prieš Kęstutį 

Buvau, teisybė, pikta, pilna keršto 

Ir prigavimo, bet tu gali mane 

Paverst į gerą, ir saldžią, ir švelnią... 

Aš tave niekad laiminus nestosiu, 

Tik grąžink vyrą! Nebūk taip atšalęs! 

Tu netiki man? O varge tu mano! 

Nerandu žodžio permaldauti tave. 

su didžiausiu nusiminimu maldauja 

Dėde! Man vyrą sugrąžink!  

KĘSTUTIS

Sunku yr 

Su jausmu taikyt tiesos nusprendimas. 

Ar pasiduosiu?  

ALDONA

maldaudama

Tėve mūsų! Tavo 

Mielasirdystė atgimdyt juos gali 

Ir duot jiems dvasią, kuri juos pagerins. 

Tai ko da lauki?... Juk garbė didesnė 

Sutverti žmogų, ne kaip jį užmušti. 

Atleisk! Atleisk jiems!  

KĘSTUTIS

Ar, vaike, tu nori 

Senelio širdį suvisai susilpnint? 

Na tai jau, metęs šarvus ir karūną, 

Imsiu kuodelį į drebančią ranką — 

Nes aš per minkštas ricieriumi būti, 

Arba valdovu. 

eina prip didžiųjų durų ir prasidaręs šaukia. 

Ar nėra nė vieno?  

TARNAS

Esmi.  

KĘSTUTIS

Atradęs Butrimą, pranešk jam: 

Tegul sustoja sudyję Vaidylą 

Ir nusprendimą sulaiko... Tegul jį 

Atveda šičion... 

tarnas išeina

MARĖ

Širdis man atgijo. 

ALDONA

Dėkui tau, tėve!  

MARĖ

Dėde! Jį paleisi? 

KĘSTUTIS

Paleisiu — pats gi, pasiėmęs lazdą, 

Elgėtaut eisiu, nėsa bus man gėda 

Akis parodyt žmonėms, kurie laike 

Mane per sudžią ir viešpatį savo. 

tarnas grįžta 

Kas tai? grįžti jau?  

TARNAS

Sutikau ant kelio 

Butrimą einant...  

įeina Butrimas. Kęstutis duoda tarnui ženklą išeit. Tarnas išeina

SCENA X

Kęstutis, Marė, Aldona, Butrimas

BUTRIMAS

Esmi, kunigaikšti... 

MARĖ

perkirsdama

Kur Vaidyla yr?  

BUTRIMAS

į ausį Kęstučiui

Liepims paskutinis 

Pervėlai gautas — nusprendims išpildyta. 

MARĖ

persigandusi

Ko jūs visi taip tylite, kaip akmens? 

Širdies neturit pačios pagailėti? 

kreipdamasi ant Butrimo 

Dėl ko su tavim nesugrįžo vyras? 

BUTRIMAS

Marei

Nes tavo vyras, kunigaikštiene, jau 

Baigė gyvenęs.  

MARĖ

baisiausiai įširdusi

A! Jūs prigavikai! 

Žalčiai prakeikti! Iš akių jums buvo 

Matyt. Tai tokią jūs gerums malonę 

Turėjo? 

rodydama Kęstutį 

Seniui tam į kojas puoliau, 

Elgėta tartum, maldaudamas duonos, 

Žeminaus jam, o jis, kaip žaltys koks, 

Į akis metė man tuščią malonės 

Šešėlį, pirm to budeliams padavęs 

Į rankas vyrą.  

ALDONA

imdama Marę už rankos

Mare! paklausyki! 

MARĖ

atstumdama iš visu pajiegų Aldoną

Traukis nuo manęs, apsimetus savo 

Saldumu! Kraujas aukos rankas jūsų 

Visų sutepęs, toliau neapgausit 

Manęs. Dabar aš ne ta, kuri buvo, 

Jau ne varguolė, jau nenusiminus, 

Tik esmi žudyms, apreikšta piktybė, 

Aš dabar maras, aš šmėkla, baidyklė, 

Žmogiško nieko jau manyj nerasit 

Nuo topat laiko, kaip gedulių dienos 

Našlei užstojo, tiktai baisius daiktus 

Dabar sapnuosiu, trankysiuosi nuolat, 

Kaip tas slogutis, kapines lankydams, 

Iki jums baisią pagiežą surengsiu, graudena 

Jūs išdavikai! 

skubiai bėga pro didžiąsias duris, staptelia valandėlę ir, graudendama garsiai, kreipiasi ant Kęstučio 

Dėde! Paminėsi! greit išbėga  

SCENA XI

Kęstutis, Aldona, Butrimas

KĘSTUTIS

luktelėjęs, Butrimui

Ricierius, Butrim, sušauk, kaip bematant! 

Turime Vilnių praloštą atgriebti, 

Ik da Jogaila nepradėjo darbo. 

Reik apgalėti — ar padėt karūną.  

uždanga nusileidžia

Podoba Ci się to, co robimy? Wesprzyj Wolne Lektury drobną wpłatą:wolnelektury.pl/pomagam/

AKTAS TREČIAS

apygarda tarp Vilniaus ir Trakų, kur kovos vieta; tiesiai matyt kraštas girios, gilumoje platus laukai; po kaire iš tolo, ant kalnelio, matyt kryžiokų stovykla

Konradas su Albanu stovi po kaire šaly matomų šėtrų⁴⁹

SCENA I

Konradas ir Albanas

KONRADAS

Kruvinas mūšis aplinkui — aukštaitis 

Irgi žemaitis, susiėmę, tąsos — 

Broliškos rankos brolio kraują leidžia — 

Šičia Jogaila, tenai mano tėvas — 

Aš ir klastingi kryžiokai išaukšto, 

Lyg varnai, žiūrim, suuodę lavoną.  

ALBANAS

Konrade, liautum savo mintis plukdyt 

Ant tos Vilnelės, kuri tuoj pranyks juk, 

Žemyn nukritus per priepuolių aukštą 

Užtvankos briauną. 

KONRADAS

pasijuokdamas

O ką gi? 

ALBANAS

Žiūrėki 

Tolyn! Aukštesnis būk už valandėlę, 

Kuri nieku yr prieš ateitį tavo, 

Kada nušvisi, atkeršyjęs priešui 

Užu Lietuvą. Keno kelias eina 

Stačioms viršūnėms, tas aukštyn težiūri, 

O ne po kojų.  

KONRADAS

Aukštyn vis žiūrėjau, 

Eidamas drąsiai, bet niekados žmogus 

Neišsipainios jau iš tinklo kilpų, 

Į kurias sykį įpynė gyvenims. 

Anė sparnų sau nesusiras tokių, 

Kurie nuneštų į ateitį tolią, 

Kad nematytum ištikusią audrą 

Ant savo namo. Kada pirmą kartą, 

Ilgai nebuvęs, kryžiokus užtraukiau 

Ant savo žemės ir tyliuos buteliuos 

Išvydau kraują ir ugnį, pats tapęs 

Šmėkla Lietuvai — rodėsi man tąsyk, 

Ta visa žemė, krauju aptaškyta, 

Po mano arklio kanopomis dreba 

Ir keikia mane; dejuojančių balsas 

Ant mūšio lauko susiliejo, rodos, 

Į vieną šauksmą ir vadino mane: 

Štai išdavikas! O, kaip sunku buvo!  

ALBANAS

Valanda tokia tai pasėlys⁵⁰ kruvins, 

Kurį tu pjausi, tapęs daug galingu 

Mistru kryžiokų, kada duot galėsi 

Jiems marų⁵¹ smūgį, gelbėdams Lietuvą, 

Kurią dar smaugia vokiečių gudrybė. 

KONRADAS

Vis pranašauji man ateitį tąją, 

Kuri išgelbės ir apvalys mane. 

Ikšiol jaučiu aš tiktai prakeikimą. 

Aš vaiks negeras, nemylintis vyras, 

Ir atskaluonis⁵², kurs ant savo žemės 

Ginkluots užpuola. Zokonui norėjau 

Nuodų užduoti... Vienok pirmiau pats aš 

Auka pirmoji savo išdavimo.  

ALBANAS

Priešais gudrybę, melą, išdavimą 

Galima gintis tiktai lygiais ginklais. 

Jei savo dvasią tokiems darbams sykį  

Esi pašventęs, tai jos nežiūrėki! 

Paskui ją rasi kitų jau krūtinėj, 

Tautos krūtinėj, kėlusios iš miego. 

Tik, eik, nestodams!  

KONRADAS

Einu tvirtom kojom, 

Ką patinku tik, minu, apsiblausęs, 

Ir tuos, kur kenčia — baigiu niekinimu, 

Ir numylėtus — kankinu baisiausiai, 

Ir pačios širdį draskau negailėdams — 

Tyliu, išduodu, žudau ir meluoju. 

Ko daugiau nori?  

ALBANAS

Tss! Čia kas ateina. 

iš kairėsės pusės ateina Kunonas

SCENA II

Konradas, Albanas, Kunonas

KUNONAS

Kęstutis apveikts⁵³. 

ALBANAS

Kaip tai? Juk jau buvo 

Jis apgalėjęs⁵⁴.  

KUNONAS

Visad paikiems⁵⁵ kenkia 

Jų netikumas⁵⁶, teisumu vadinams. 

Gyvus paleido visus apgalėtus, 

Gailėdams laistyt kraują savo brolių, 

O tie sugrįžo, pasėmę pagalbą, 

Ir apgalėjo. Tai gerai gramozdui⁵⁷, 

Kurs nemokėjo kardo sunaudoti 

pasityčiodamas 

Dėl žmonių vargo ir kančių.  

KONRADAS

Sakai, jau 

Suvisu⁵⁸ apveikts?  

KUNONAS

Suvisu. Daugumas 

Jo vyrų bėgo tvarkoj suardytoj. 

Veltui kovojo sumišime vienas: 

Kaip levas priešais pabugusią bandą 

Mėtėsi, daužės — nieko nepadarė. 

Su tais, kur liko, mūs link atgal grįžta. 

ALBANAS

Priepuolis šitas atmaino dabartės 

Kelią, kurį sau zokonas užrėžė.  

KUNONAS

Pamatas lieka, nes vis keliais tokiais 

Zokonas eina žemes tas pajungtų —  

Tik dvi žmogystės apsimainys vietoms: 

Dabar Kęstutį į prieglobą imsim. 

KONRADAS

Ar jis mums duosis?  

KUNONAS

Dabar parankiausiai, 

Kada šviežiai da jaučia apveikimą. 

Gana pasakius, kad kryžiokai tinka 

Duot tuoj pagalbą, jei jiems paves save. 

Konrade, tu imk tą tarpininkystę. 

Nesunkus darbas išaiškinti seniui, 

Kad su Jogaila taikytis jau nėr ką, 

Jei nenor žūti.  

KONRADAS

Gal atnaujint kovą. 

KUNONAS

Pats neįstengs jau.  

KONRADAS

O rankose mūsų? 

KUNONAS

Galės su savo broliavaikia žaisti, 

Ik šitų žemių visų nepaimsim. 

ALBANAS

Tai ne taip lengva, kaip rodytis gali... 

Sunku juk žmones visus išnaikinti...  

KUNONAS

Ar tai laukinei žmonių bandai galim 

Mes tiesas būvio pripažint? Kas žiūri 

Barbarų sėklos? Mes jiems duodam šviesą, 

Tvarką ir valdžią, papročius ir kalbą. 

Telenkia galvas prieš mus ir tarnauja 

Mums, kurie protą, pinigus ir spėką 

Turim. Be to mes išgriausim tą šalį 

Ir vieną kapą jos vieton supilsim. 

Dabar Kęstutis reik paimt į tinklą. 

Konrade, skubink su juo susitikti, 

Žadėk jam viską, kad tik pasiduotų. 

dėdamas rauką ant Albano peties 

Eisiva mudu. 

atsitraukia su Albanu po kaire

SCENA III

Konradas pats vienas

KONRADAS

žiūrėdamas paskui Kunoną

Moka įsigrįsti 

Vokietis šitas. Tankiai turiu norą 

Į to šuns gerklę įvaryti kardą. 

Noras teisingas tiktai dar pergreitas.  

iš tiesėsės pusės pro medžius įbėga Aldona

SCENA IV

Konradas ir Aldona

ALDONA

įbėgdama

Ricieriau!  

KONRADAS

šaly

Kas tai? Vėl širdingas balsas, 

Praeityj likęs, grįžta? Taip, ji tai. 

ALDONA

Palauki! Aš jau tan nepriešginiausiu. 

Jau netardysiu: kas esi? Kuo buvęs? 

Nė atminimų mirusių nekelsiu; 

Netvirtinsiu jau, kad tu atsimainęs — 

Tai išklausyki mane, kaipo svetims, 

Kurs pasitaikė, ištikus nelaimei. 

Duoki pagalbą tiems, kurie jau žūva!  

KONRADAS

Gelbėt? Ką gelbėt? 

ALDONA

Išgelbėk Kęstutį! 

Viskas prieš jį — žmonės ir likimas! 

Juk jūs, kryžiokai, turit delną tvirtą, 

Kure toli siekia, viskam randat vaistą, 

Viskas jums sekas, tai duokit pagalbą!  

KONRADAS

Vaistas galbūti už ligą bjauresnis.  

ALDONA

Išminties žodžiais nekalbėk su manim — 

Aš nesuprasiu, būdama kaip vaikas, 

Kurs tiktai jaučia, o manyt nemoka. 

Tu nežinai juk, kad aš lyg tos kanklės, 

Kurių stygas jau likimas sutraukė, 

Taigi silpnyn vis ir liudnyn jos skamba. 

Da viena liko ir ta šiandien trūksta; 

O jai nutrukus, nutils jau ir kanklės, 

Nes anė balso nebus, anė kanklių.  

KONRADAS

Kokia gi toji styga paskutinė?  

ALDONA

Yra tai mano persimainius meilė, 

Kurią nuo vaiko perkėliau ant tėvo. 

Jei iš akių kam dingsta meilės saulė, 

Tai prie mėnulio kreipiasi jau tąsyk. 

Nors nuo jo karščio veidas neapkaista, 

Tai bet papuošia vainiku sidabro 

Galvą apleistos pačios ir meilužės. 

Tik nežinai tu, kad esmi apleista. 

Netekus vyro, meilės trumpo sapno, 

Atradau tėvą, priglaudusį mane. 

Tu nežinai, kad iš dviejų sujungtų 

Liudnumų gimė toksai keistas jausmas, 

Tarytum dvasių, ne šios žemės meilė. 

Ir širdis mano gyven tam senelyj, 

Šviesumoje toj, kurią jis išleidžia.  

KONRADAS

su atyda⁵⁹

Labai myli jį?  

ALDONA

Da klausi? Teisybė, 

Jo nepažįsti; jeigu pažinojai, 

Esi užmiršęs tą ricierių teisų. 

Nežinai, kaip jis nelaimėj išaugo 

Ir turtus kokius savo širdyj turi, 

Kuri pataiko užslėptąjį skausmą 

Permainyt perlan⁶⁰, lyg perldėžė brangi, 

nusiminusi 

Ir jis tur žūti! 

KONRADAS

Likimas pavydi 

Tiems ir negelbi, kurių dvasia stengė 

Aukščiau iškilti. Juo kas aukštyn eina. 

Juo su nelaime tankiau susitinka, 

Tada tik rasdams galą puikių siekių, 

Kaip ant krūtinės supila jau kapą. 

ALDONA

nusiminusi, išmėtinėdama

Nenori nieko padaryt dėl manęs — 

Anė dėl jojo?  

KONRADAS

užsimiršęs, greitai

Viską, ką galėsiu. 

ALDONA

Dėkui tau, dėkui!  

KONRADAS

šaltai ir karčiai

Man nedėkavoki. 

Juk nieko gero iš mūs nesulauksi. 

Nieko nedarom be užslėpto siekio. 

Bet kur Kęstutis?  

ALDONA

Prie jo vis laikiausi, 

Ik neišnyko sumišime mūšio — 

Tada pabugau, lyg netekus proto. 

Tiesiog norėjau pas kryžiokus bėgti 

Ir šaukt pagalbos. 

už scenos istoli girdėt rago balsas. Aldona, nudžiugusi, Konradui 

Girdi? 

KONRADAS

Girdžiu aiškiai. 

ALDONA

Tai rago balsas tylumą praskyrė. 

girdėt triubijant aiškiau 

Vėl atsiliepia ir aiškiau jau skamba. 

Tai jis čion eina! Dievai, pagailėkit! 

Mūs neapleiskit! 

Aldona skubina gilyn tiesiai, iš kur išeina Kęstutis, o paskui jį Butrimas ir draugkareiviai

SCENA V

Konradas, Aldona, Kęstutis, Butrimas, ricieriai.

šitoje scenoje ir sekančioje ricieriai mainosi vietomis visaip, tai užimdami vietą ant scenos už medžių, tai išeidami už kulisų; Butrimas davinėja jiems įsakymus ir kalba su jais tyliai

ALDONA

puldama Kęstučiui į glėbį

Tėve! 

KĘSTUTIS

apsiblausęs⁶¹

Vaike mano! 

Dabar ieškok sau kitą priglobėją, 

Nes aš — kaip nendrė perlaužta per pusę. 

Kas ant jos remsis, nugrius į pakalnę. 

Priešus apsupo... Išlikti negalim, 

Turim garbingai žūti...  

ALDONA

Tėve mielas! 

Nekalbėk šitaip!  

KĘSTUTIS

Pasirinkt jau nėr ką. 

Konradas, kuris įkšiol stovėjo šaly, prisiartina prie Kęstučio

KONRADAS

Yr, kunigaikšti. Zokons duos tau kardą, 

Už kurio šiandien tu su abiem rankom 

Privalai griebtis. Jei tiktai su mumis 

Susikalbėtum, tai liūdnas padėjims 

Pergale taptų.  

KĘSTUTIS

Zokons per daug geras; 

Aš vargšas senis... Už geradėjystę⁶² 

Nė neturėčiau kuo užsimokėti — 

Almužnos⁶³ nimsiu. 

KONRADAS

Juokaut, kunigaikšti, 

Dabar ne laikas...  

KĘSTUTIS

Aš nė nejuokauju. 

Ir mintis mano toli nuo linksmumo. 

Tik kaip jūs drįstat, žmogžudžiai, melagiai, 

Santaiką siūlyt, pasityčioti tik, 

Ir rodyt savo bičiuliškus norus? 

Da aš žemai taip dvasioj nenupuolęs, 

Kad jau su jumis susibičiuliuočiau! 

Aš jums neduosiu praryti Lietuvą. 

Ricierium velyk⁶⁴ kovoje pražūsiu, 

O jūs pagalbos, niekšai, aš nepirksiu. 

Juk tai jūs darbas, kad aš apgalėtas 

Jūs atsistojot šalyje ginkluoti 

Ir man reikėjo padalinti spėkos, 

Kad jus taipogi ant akies turėčiau. 

O jūs man žadat pagalbą, gyvatės, 

Kada aš apveikts?  

ALDONA

šaly

O, aš nelaiminga! 

Kęstučiui 

O, neatmeski visai jų pagalbos, 

Ant tavęs guli juk žemės likimas. 

KĘSTUTIS

rūsčiai

Į tokius daiktus, vaike, nesikiški! 

Juo garbingesnės kam pareigos teko 

Juo mažiau tinka išgelbėti save 

Lįst į purvyną. 

ALDONA

su skausmu

Tai rodos nė kokios! 

KONRADAS

Meski puikybę; pakolei da laikas, 

Imki pagalbą; Jogaila visus jus 

Iškirs ik vieno. Pamąstyk!  

KĘSTUTIS

Mąstyti 

Aš nepripratęs, jei pareiga rodo 

Vieną tik kelią.  

KONRADAS

Gaila būtų kraujo 

Tiek narsių vyrų — be reikalo pjaut juos.Tiek narsių vyrų — be reikalo pjaut juos. 

KĘSTUTIS

Neblanks prieš mirtį tie, kur išturėjo; 

Žiūrės ant manęs. 

prisiartindamas prie ricierių 

Ricieriai! Kas nori 

Išlikti gyvas, su likimu mano 

Tegul nesiriš ir tegul tuoj mane 

Apleidžia! Tylit? Nieks namo nenorit? 

BUTRIMAS

Mūs kunigaikšti! Niekšų neatrasi.  

KĘSTUTIS

toliau, ricieriams

Čia tikrai mirsit. Ką? Ar norit žūti? 

Balsai iš ricierių minios

I

Žūsim su tavim!  

II

Visi žūsim! 

III

Žūsim! 

KĘSTUTIS

Konradui.

Tai paskutinis atsakymas mūsų, 

Kurį dabar čia, vokieti, girdėjai! 

Grįžk pas savuosius! Čia nėr tau ką veikti. 

Konradas, linkt ėlėjęs, tyliai atsitraukia po kaire

SCENA VI

Kęstutis, Aldona, Butrimas, ricieriai

KĘSTUTIS

Butrimui

Kur yra Vytauts?  

BUTRIMAS

Užpakalyj liko 

Sargai statyti ir ją sudrutinti.  

KĘSTUTIS

Butrime! Vytauts su mums likt negali. 

Jisai privalo mus pergyvent... Mano 

Giminė baigias ant jojo. Jis jaunas, 

Tur ateitį da, nuopelnus ir garbę.  

BUTRIMAS

Taip, kunigaikšti, vaikins tur likt sveikas. 

Reik jį išsiųsti. 

KĘSTUTIS

Tegul jis Aldoną 

Tiesiog per girią į Trakus pristato.  

ALDONA

Tėve! Aš tavęs neapleisiu niekad! 

KĘSTUTIS

Turi klausyti.  

ALDONA

Širdis kraujais plūsta, 

Atsiskirt reikiant. 

KĘSTUTIS

Tokia valia mano, 

Daugiau nė žodžio.  

BUTRIMAS

žiūrėdamas už scenos

Štei ir Vytauts grįžta. 

SCENA VII

Kęstutis, Aldona, Butrimas, Vytautas, ricieriai

VYTAUTAS

įeidamas

Tėve! gan rimtos atmainos įvyko — 

Jogaila pats nor su mums susitaikyt.  

KĘSTUTIS

A, gudri lapė tai uodega suka, 

Tai vėl įkanda.  

VYTAUTAS

Jis santaiką siūlo. 

KĘSTUTIS

Ir tu tiki jam?  

VYTAUTAS

Tikiu. Juk mes esam 

Jojo galybėj, beveik ir galėtų 

Mus sunaikinti; tuo tarpu, atėjęs, 

Nuolankiai prašo santaikos. 

KĘSTUTIS

Tikrai tur 

Užslėpęs vyly ⁶⁵ — jei nuolankus, mielas. 

VYTAUTAS

Kam da jam vylis? Gana spėkų turint 

Ir su mums galint kitaip padaryti. 

KĘSTUTIS

O gal mus bijos, nors replėse laiko, 

Kad mūs narsumas ir nusiminimas 

Neisliuosuotų⁶⁶ kartais iš nagų jo.  

VYTAUTAS

Kurgi?... Ir jam juk nesmagu matyti 

Vaidai šeimynos, ir jis verkti turi, 

Kad save patys viens kitą naikinam, 

Matant kryžiokams, žiūrintiems iš aukšto. 

Prieš juos norėtų atkreipt ginklus savo, 

Dėl to tau, tėve, santaiką prisiekia, 

Kad išvien eitum. Pats jis man taip sakė.  

KĘSTUTIS

O tu tiki da į jo švelnią kalbą? 

Šimtąkart velyk išturėti⁶⁷ kovą 

Ir pasiduoti priepuoliams, likimui, 

O ne jo meilei...  

VYTAUTAS

Na, jau tik negali 

Prigaut taip bjauriai...  

KĘSTUTIS

Tai, sūnau, tu nori 

Santaikos? Tiksiu — gaila mano vyrų, 

Nereik tiek kraujo dėl liauro lapelio. 

VYTAUTAS

Eiva pas jį; jis netoli laukia, 

Da nežinodams, kaip jis priimts tapo.  

KĘSTUTIS

Tai eiva.  

ALDONA

Neiki! Aš mačiau iš tolo 

Nišpasakytą⁶⁸ ant kryžkelės šmėklą — 

Ji mums graudeno. 

KĘSTUTIS

Vaike, atsipeikėk! 

Tau vis tik šmėklos ateina į galvą.  

atsitraukia su Vytaučiu po dešine

Aldona stovi valandėlę, nesijudindama, paskui bėga paskui atsitraukiančius, iš gilumos tiesiai išeina vaidila, apsuptas kitų vaidilų.

SCENA VIII

Vaidila, Butrimas, ricieriai, vaidilos

VAIDILA

atsikreipdamas ant vaidilų už scenos

Po ąžuolu tuo, perplėštu perkūnų, 

Sukraukit aukštą ant kalnelio laužą. 

Tegul nuo jo aš pasveikinsiu žemę, 

Ik ugnyj aukso nulėksiu į dangų. 

Teužia medžiai, atsisveikindami, 

Teošia girios man gedulių giesmę! 

vaidilų dalis eina įsakymui išpildyt 

išeidamas priešais ir pamatęs Butrimą 

Ką, mano Butrim? Dienos mūs praslinko; 

Neturim ko jau aplinkui dairytis; 

Trūksta dorybė, ib kurios mes garsus; 

Šventvagių delnas altorius senovės 

Išgriauja... Reikia, mirštant šventoj vietoj, 

Pavesti kerštas griausmavaldžiui dievui! 

BUTRIMAS

Geriau būt buvę nesulaukt dalies tos! 

Turiu gyventi, kol gyvas Kęstutis, 

Turiu jį saugot, ik prileis likimas.  

VAIDILA

Pareigą pildyk! O man dangus liepė 

Paimt ant savęs nuodėmes to svieto 

Ir mest į ugnį.  

BUTRIMAS

O mus, tavo brolius, 

Nesuraminsi? Nuolaimos⁶⁹ neduosi, 

Kuri mūs trūsams neštų naują viltį? 

VAIDILA

Viltį turėkit amžinoj teisybėj, 

Kur valdo svietus ir dorybei rengia 

Būtiną džiaugsmą. Matau dienos šviesą, 

Už ūkanos da, ir ateitį giedrią; 

Matau kitokį gyvenimą laisvą 

Ir turtingesnį... Bet pirmiau kapai mūs 

Įdubs ir audros išdildys mūs ženklus.  

tiesiai įeina Kęstutis, o paskui jį Vytautas, Jogaila, Aldona

SCENA IX

Kęstutis, Vytautas, Jogaila, Aldona, Butrimas, vaidila, ricieriai

KĘSTUTIS

Vytaučiui, rodydamas ricierius

Vytautai! Įitiems žmonėms tu atlygink 

Už jų teisumą, kurį man parodė. 

ricieriams 

Ricieriai! Grįžkit namo sau kiekvienas 

Ir parsineškit mano dėkingumą! 

Mes su Jogaila santaiką įkūrėm. 

Nebus jau mūšio. Aš jums dėkavoju 

Ir... Sveikinuosi... Sveiki pasilikit! 

tūliems ricieriams spaudžia rankas 

Aš pats į Vilnių su Jogaila trauksiu, 

Keletą vyrų su savim paėmęs... 

Butrimas pirmas...  

Butrimas bučiuoja į ranką Kęstučiui

ALDONA

O aš? 

KĘSTUTIS

Tuojau rasiu: 

Į Trakus grįžki, ten ramesnė būsi. 

ALDONA

Nenori manęs?  

KĘSTUTIS

Nenoriu. 

JOGAILA

Tai eisim. 

ALDONA

apsikabindama už kaklo Kęstučiui

Pasimk ir mane! Neversk manęs mirti! 

Kęstutis palengva atstumia Aldoną, paskui rengiasi eit, o vaidila užstoja jam kelią

VAIDILA

Lik sveiks ant ilgo laiko, kunigaikšti, 

Nes ant šios žemės jau nesimatysim. 

Galbūt tuos miškuos, į kur tarnus savo 

Šaukia Perkūnas atsimti vainiką 

Ir varo skaudų gyvenimo miegą, 

Gėralą duodams spėkos ir jaunumo. 

Pasilik sveikas! rengiesi į kelią, 

Kurs laužia širdį ir vado ir žmogaus. 

O aš ant griaučių negaliu viens likti... 

Nenoriu viltį pergyventi... Mane 

Laukia jau laužas!  

KĘSTUTIS

Ką nori daryti? 

VAIDILA

Iš pat senovės — kada likims baudžia, 

Arba mūs žemę debesys uždengia, 

Tai ricierius koks, kokis dievo tarnas, 

Vyriausias kunigs, arba vaidila koks, 

Gyvastį savo atiduoda aukai, 

Idant rūstybė dangaus atsikreiptų. 

Šiandien išpuolė man. Laužas sukrautas. 

KĘSTUTIS

Seni! Dėl ko gi sveikiniesi šitaip, 

Man atsitraukiant su skausmu ir gėda? 

Dėlko tu nori paskui mane siųsti 

Šermenų tavo raudonąją liepsną? 

Ar abejoji, pralaimėjus kovą, 

Apie Lietuvą, ateitį ir mane, 

Jei ant širdies man, sunkios jau kaip švinas⁷⁰, 

Nori sukrauti da pelenus savo? 

VAIDILA

O ne! Tikiu aš, kad nedings per nieką 

Pasėlis geras ant tėviškos dirvos, 

Kad visi mūsų kentėjimai, kovos 

Bus suskaityta danguje ik vieno. 

Da savo kraują dedu ant svartyklių, 

Kur dvasios laiko... Tegul jisai priešus 

Užlies, sudegins! Tegul kvapu žaibo 

Apvalys svietą! Likk sveiks, kunigaikšti!  

JOGAILA

Kęstučiai

Skubinkim, laikas!  

ALDONA

Tėve! 

KĘSTUTIS

Eik, dukrele, 

Ramink Birutą!  

Kęstutis atsitraukia su Jogaila ir Vytaučiu, paskui jį Butrimas ir keletas likusių ricierių, išeidami tiesiai

SCENA X

Vaidila, Aldona, vaidilos

VAIDILA

vaidiloms

O jūs, draugai mieli, 

Paėmę ugnį, užklokite mane 

Liepsna! 

atsitraukia su vaidilomis gilyn tiesiai

ALDONA

Ten Vilniuj Marė... 

nusiminusi Geriau velyk 

Griūtų pasaulė!  

VAIDILA

už scenos

O didis Perkūne! 

uždanga nusileidžia

AKTAS KETVIRTAS

salė Vilniaus pilyje, tapat kaip pirmame akte, Marė stovi ant vidurio scenos, Prora Bilgenas pasirodo pro didžiosios duris

SCENA I

Marė ir Bilgenas

BILGENAS

įeidamas

Man, kunigaikštien, įsakei ateiti.  

MARĖ

nekantriai

Bilgene! tikrą pasakyk teisybę, 

Kaip stovi mūšis?  

BILGENAS

Nežinau da nieko. 

MARĖ

Prakeikts tylėjims, kuris nekantrumo 

Karštyje laiko! Nežinia tai didė 

Kančia yr širdžiai, pasitikint laimės. 

Bet šimtą kartų sunkiau yra laukti, 

Ar išsipildys pagiežos svajonė. 

kreipdamasi ant Bilgeno, karštai 

O gal tu tyčia ką slepi nuo manęs? 

Viršus Kęstučio? Pasakyk jau sykį! 

Velyk bjauriausią žinią, ne kaip tąją 

Nežinios peklą, kuri priešingiausius 

Paveikslus rodo puolimo ar džiaugsmo! 

Ar neįspėjau? ką? pragaišo viskas?  

BILGENAS

Sakau, kad ne da.  

MARĖ

Neslėpk, sakyk viską? 

Aš tvirta busiu, noriu tik teisybės.  

BILGENAS

Pasakiau tiesą, neslepiu aš nieko. 

Ikšiol neturim da žinios nė kokios.  

MARĖ

Argi tu niekad ir nieko nelaukei 

Skausme ir baimėj? Valandoj, kaip svarstos 

mūsų likimas, kalbi tu su manim 

Taipos atšalęs ir pasekmės karo 

Matyt tau nerup, jeigu toks ramus tu.  

BILGENAS

Stoka žinios juk esti geras ženklas, 

Nes piktos žinios atlekia, kaip paukštis.  

MARĖ

pikta

Sau pasilikki raminimą tokį — 

Nemėgstu žodžių per daug išmintingų, 

Kurie, prireikiant, nenaudingi žmogui. 

paliepdama 

Raiteliai reikia išsiųst ik rubežių! 

Tegul patyrę, parneša man žinią.  

BILGENAS

Einu paliepti.  

MARĖ

Eik ir liepki skubinti 

Bilgenas išeina pro didžiąsias duris

SCENA II

MARĖ

viena

MARĖ

O Jogailėlis matyt jau užmiršo. 

Jam nė nerūpi, kad ir iš galvos aš 

Visai išeičiau, nerimdama šitaip.  

Konradas įeina pro didžiąsias duris

SCENA III

Mare, Konradas

KONRADAS

Teikis atleisti, kunigaikščiui, tokį 

Mano drąsumą, bet norėjau svarbią 

Apreikšt⁷¹ naujieną. 

MARĖ

greitai

Ricieriau, sakyki! 

Greičiau sakyki! Visa dvasia mano 

Ant tavo lūpų kybo.  

KONRADAS

Kruvins mūšis 

Užbaigts. Kęstutis yra pralaimėjęs, 

Jogailos rankoj. 

MARĖ

Ar gerai girdžiu tik 

Tavo žodžius tuos? Jogaila apveikęs! 

Kęstuts sugautas! O, iš džiaugsmo gali 

Perplyšt krūtinė... 

kreipdamosi vėl ant Konrado 

Ar kartais neklysti?  

KONRADAS

Aš liudytoju buvau ir tą tiesą 

Galiu patvirtint. Juk tiesiog iš vietos 

Skubinau Vilniun tau viską pranešti.  

MARĖ

Kaip dėkavoti už tavo malonę 

Ir gerą žinią, kur lyg balzams gydo 

Pažeistą širdį, skausmus ir liūdnumą? 

negalėdama sulaikyt pašėlusio džiaugsmo 

A! Jau Kęstutis į rankas pateko — 

Tai galiu mesti našlės liūdną rūbą 

Ir pirmą kartą linksmai nusijuokti, 

Primynus koja galvą užmušėjo, 

Kurį dangus man pats po kojų guldo. 

Džiaukis, Vaidyla, kapuose nurimki — 

Atlyginta bus!  

KONRADAS

Viešpati malonus, 

Jeigu auklėjai pagiežos troškimą, 

Tai jis dabarties pakakintas⁷² tapo. 

Nužeminimas sunkesnis už mirtį, 

Nes dvasia kenčia daugiau, ne kaip kūnas. 

Gana pamačius, kaip tas puikus senis 

Šiandien sublogęs, tartum mažas vaikas; 

Gėda prispaudė sunkiau, ne kaip dugnas 

Užkalto grabo... 

MARĖ

Kenčia, juk jau kenčia, 

Tegul pajunta, kas tai yra skausmas!  

KONRADAS

Liūdna matyti, kada žilas vadas, 

Spėkų netekęs, stovi nusiminęs 

Ant griaučių savo garbės ir didybės; 

Kad atsisveikin ant amžių su viltim 

Ir leidžias ten, kur jau nežiba žvaigždės; 

Kad, pergyvenęs save, darbus savo, 

Paminklu lieka kaltės ar nelaimių. 

Toksai likimas, širdperšos⁷³ baisybė, 

Turi ir širdis, pripiltas rūstumo, 

Priverst gailėtis...  

MARĖ

Gailėtis nemoku. 

KONRADAS

Įniršims baigias, pagiežai įvykus, 

Kada jau priešų nelaimė prislegia 

Ir žemyn lenkia...  

MARĖ

Man to nepakanka! 

Man turbūt pančiai, kalėjims, kankinims, 

Mirtis ant galo...  

KONRADAS

Per daug pageidauji, 

Visai nežiūri ant sąlygų stovio — 

Tegul Kęstutis tavo broliui ginklą 

Yra pavedęs ir karūnos savo 

Tiesą viršiausią — bet brolis nuo savęs 

Jam prižadėjo, per prisiegą⁷⁴ šventą, 

Kaip vaiks mylėti, priderančiai gerbti, 

Nuo užpuolimų gint ir išdavimo. 

MARĖ

pasityčiodama

Kam gi tai burną be reikalo aušint? 

KONRADAS

Juk čia dalykas santaikos šventosios, 

Kurią sulaužyt nė viens neprivalo. 

Kas nenor garbę ricieriaus sutepti. 

Jogaila, vesdams pas save Kęstutį 

Su keliais vyrais, kaipo svečius savo, 

Turės atminti pareigas visokias, 

Ką yr žadėjęs ir kas svečiams prider. 

Negal užmiršti ir giminės ryšio — 

Tai šalčiau reiktų kliūtis apsvarstyti 

Ir apmalšinti įniršimo šuolius...  

MARĖ

pasityčiodama

Tai paduot ranką užmušėjui vyro?  

KONRADAS

Paskutinoji⁷⁵ kartais ir taip liepia.  

MARĖ

Tik viena liko man paskutinoji, 

Kuri su mano krauju išvien teka — 

Pavest tą senį kankinimų peklai 

Ir tikrai mirčiai. Taigi žus Kęstutis.  

KONRADAS

Sunku išpildyt užmanymą tokį, 

Ant kurio brolis niekad nesutiktų. 

MARĖ

Ar tai tau rodos, paabejos⁷⁶ brolis 

Užtart už mane, jeigu jam, kaip sūdžiai⁷⁷ , 

Skriaudimus savo išdėsiu? 

KONRADAS

Toks darbas 

Per daug jau aiškiai apskelbtų pasaulei 

Tą kunigaikščio nepadorią klastą.  

MARĖ

Jūs pats, kryžiokai, prisiegą švenčiausią 

Laužot, kituos tik matydami kaltę. 

Vienok pati aš nenorių iš pradžių 

Tuoj reikalauti galvos mano dėdės. 

Pataikysiu juk paklausyti proto 

Ir menkesniu kuo tuosyk pasikakint. 

Tegul tik brolis, man pareikalavus, 

Akyse mano suima Kęstutį 

Ir pasodina į kelnorę⁷⁸ tamsią.  

KONRADAS

O jeigu tavęs nenorės klausyti?  

MARĖ

Jei atvirai ne — tai aš slapta dirbsiu... 

Gyvastis žmogaus toksai trapus daiktas! 

Kas gi lengviau yr, kaip ją kam atimti? 

Gana į vyną tam nuodų įberti... 

Jei ne, tai galbūt žmogžudžiui samdyti... 

Atsiras peilis... Reik kruviną darbą 

Užmanyt — mirtį mintis jau surengs jam. 

KONRADAS

Tai turi žūti?  

MARĖ

Manyk, kad jau žuvo. 

Dabar vis tiek man⁷⁹, neslepiu nė savo 

Siekių, nė žodžių į melą nevystau.  

pro didžiąsias duris įeina Albanas

SCENA IV

Konradas, Marė, Albanas

ALBANAS

Matyt jau grįžta, veikiai⁸⁰ pilyje bus.  

MARĖ

O, turiu dėdei prasitraukt iš kelio, 

Kad neišsigąstų, mane čia išvydęs. 

išeina pro duris po kaire

SCENA V

Konradas ir Albanas

KONRADAS

Albane! Mesdams prigimtinį namą, 

Meilę ir laimę, dievus ir tėvynę, 

ir išdaviko imdamas paveikslą, 

Kad iš netyčių, kaipo žaltys šliauždams, 

Tik prisigriebčiau prie širdies kryžiokų 

Ir marų smūgį ateityj jiems duočiau, 

Juk aš žinojau, kad tie darbai mano 

Kiekvieną žygį draskys baisiai širdį — 

Betgi nelaukiau, valandą sutiksęs, 

Kad reiks stovėti su surištom rankom, 

Matant, kaip tėvą žmogžudžiai jau siekia 

Kad neištrauksiu iš makščių nė kardo, 

Anė pridengsiu jį krūtine savo. 

Bjaurus šiandien visas žmogaus būdas, 

Ant visko purtos peržengts prigimimas! 

Tolyn nenoriu lįsti į tą darbą 

Už tokią prekę...  

ALBANAS

su paniekinimu, gailėdamasis

Gaila tavęs, gaila! 

Rengeis būt vyrų, o esi tik vaikas, 

Kurs, didžią mintį žadintis paėmęs, 

Meta, išvydęs, kad gal pasileisti...  

KONRADAS

Nesijuok! Šitiek dėl jos iškentėjau, 

Ir laimės šitiek pašvenčiau dėl josios, 

Kad juokų tavo neužpelniau, rodos, 

Kada iš kelio baisi šmėkla stumia. 

ALBANAS

Taip, dvasia tavo blaškosi, pailso! 

Argi tai būtų tik menkas troškimas 

Garbės pastūmęs tave prie aukų tiek, 

Pajėgas žmogaus pereinančių? Jeigu 

Taip būt iš tikro, išsižadėk savo 

Darbo, mylėki, manyki ir veiki, 

Kaip visi žmonės, nes nieko jau didžio 

Įkurt nįstengsi! Bet, jeigu auklėjai, 

Gilumoj dvasios užslėpęs, tėvynės 

Tikrąją meilę, jei turėjai norą 

Numesti jungą, kurisai mus spaudžia, 

Lietuvos vardą iškelti ant amžių... 

Eik, kaip ikšiolei, nieko nežiūrėdams, 

Prieš spėkas peklos ir dangaus, per ugnį! 

Ašarų jūres, per upelius kraujo! 

Užmirški savo sąžinę ir širdį! 

Skausme raitykis!... Mirki nusiminęs!... 

Bet, ką pradėjai, užbaigk iki galo!  

KONRADAS

Kitaip tie žodžiai anuomet skambėjo, 

Kada puošiau juos svajonėmis savo. 

Šiandien net siekis — didis, aukštas, šventas,  

Kuriam aš dvasią atidaviau jauną, 

Taip ūkanomis rodos prisidengęs, 

Kad nematyt jau ramybės, nė džiaugsmo. 

Akyse stovi žila galva tėvo, 

Šaukianti šiandien nuo manęs pagalbos — 

Jis taip mylėjo — perplėšiau jam širdį, 

O kada šiandien ant jo griausmai krito, 

Turiu, atšalęs, laukt, ik prisitaikys 

Slapta užmušt jį galvažudžių rankos.  

ALBANAS

Iš kur žinia ta?  

KONRADAS

Ta laukinė vilkė, 

Kurią pasotin tiktai aukų kraujas, 

Atvirai girias, žudymą užmanius; 

O jeigu brolis neparems jos siekio 

Ir neįtaikys Kęstutį kalėti, 

Pati užmuš jį — nuo jospat girdėjau. 

Tai iškelia tik pasilieka vienas: 

Varguolį senį kalėjiman brukti.  

ALBANAS

Nenusiminti, tiktai veikti reikia. 

Ištrūkt nelengva, kur vien klastos tyko, 

Bet nesunku bus kalėjimo vartai 

Jam atdaryti. Turime pagalbą — 

Zokonui taip gi rūpi juk, kad liktų, 

Kas gal paveržti Jogailai karūną...  

KONRADAS

Įrankiai baisūs, kurių turiu stvertis 

Drebančiu delnu, lyg voratinklio gležno, 

Tesančio vos vos per bedugnių gylį. 

išeina su Albanu pro duris tiesiai; neužilgo pro didžiąsias duris įeina Jogaila, o sa juo Kęstutis ir Vytautas; pro atdaras duris matyt Butrimas su keletu Kęstučio draugkareivių, kurie vienok ant scenos nepasirodo

SCENA VI

Jogaila, Kęstutis, Vytautas

JOGAILA

įvesdamas Kęstutį

Dėde, ir vėl tu įžengi į šitą 

Pilį, kaip tikras apgalėtojas⁸¹, kurs 

Pavergia širdis. Visi žmonės mėtė 

Kvietkas po kojų ir sveikino tave 

Su džiaugsmu tokiu ir taipos širdingai, 

apsimesdamas lyg užpykęs 

Kad net užmiršo visai apie mane.  

KĘSTUTIS

Nesigailėki sūn jausmo, kurį man 

Išreiškė! Jeigu žmonės lenkia galvas, 

Tai ne prieš mane, dabar silpną, menką, 

Ne prieš veluką, kitąsyk garbingą, 

Tik prieš nelaimę, kur manyj gyvena. 

Nekaltink tųjų, kuriuos teisus jausmas 

Priverčia gerbti kitų vargią dalį, 

Matant ant veido kentimo didybę . 

JOGAILA

Kas gi juos kaltins? Juk jie, duodami tau 

Tinkančią garbę, pildė mano norą. 

Ar svečią tokį nereikia vaišinti 

Kuo širdingiausiai? 

VYTAUTAS

karčiai

Koks tu meilus šiandien! 

Velyčiau⁸² tavo nepažint malonės.  

KĘSTUTIS

Vytautai, liaukis! Kam įkandžiais žodžiais 

Vaidus vėl judint ir Jogailai širdį 

Užgaudinėti? Kada mes stovėjom 

Vienas prieš kitą su ginklais, tai tuokart 

Galėjo būti ir priešingi siekiai, 

Bet jau ištarus: santaiką prisiekiam, 

Tegul širdingas ryšys susitvirtin 

Ir nė koks ūkas santaikos netemdin. 

kreipdamasis ant Jogailos ir Vytančio 

Buvote kitkart — būkit ir vėl broliais!  

JOGAILA

Iš savo pusės aš pats šito trokštu.  

VYTAUTAS

Lengva parodyt — prakilnumas dvasios, 

Kada likimas paremia puikybę. 

Bet kas turėjo tiesą irgi drąsą, 

O tiktai laimė prigavo prie galo, 

Tam sunku lenktis po ženklu brolystės, 

Maloniai duotu apgalėjusiojo, 

Nes jame vis tik pažymu lyg branktas⁸³.  

KĘSTUTIS

Sūnau, per tave kalba tik puikybė, 

Kuri tai žemei daug atnešė vargo. 

Ant vaidų⁸⁴ mūsų gudrus priešas tyko, 

Moka naudotis ir tunka nuo jųjų. 

Šiandien privalom pavyzdį parodyt, 

Kad ne valdžia mums — tik Lietuva rūpi. 

Sujungti reikia visos mūsų spėkos 

Priešais galingą apnykėlių skaitlių⁸⁵. 

Tas tik tėvynei geriau patarnauja, 

Kurs pats parodo, kaip klausyti reikia. 

Kol pats stovėjau eilėj pirmutinėj, 

Aukštai iškėlęs Lietuvos veluką⁸⁶, 

Tai nuo visų tad reikalavau drūčiai, 

Kad mano žodžio ir minties klausytų. 

Kada gi šiandien visai atsitraukiu, 

O dievai duoda į jo rankas valdžią, 

Tegulgi valdo visur valia jojo, 

Nes pasipriešint — tai išduot tėvynę.  

JOGAILA

su pagerbimu

Dėde, tu busi vis Lietuvon galva 

Prie manęs lygiai su manim.  

KĘSTUTIS

pasidavęs

Jau mano 

Užbaigtas darbas. Prieš naują gadynę⁸⁷ 

Reik pasitraukti, matant seną svietą 

Merdintį. Reikia prasitraukt iš kelio 

Prieš jus, jaunieji, kur veluką naują 

Turit ir ginklą. Ricierių gadynė 

Leidžias į kapą ir ugnis žinyčios 

Silpnyn liepsnoja, į širdį mūs miškų 

Eina be baimės su žmonėms naujaisiais 

Nauji dievaičiai. Be to gana ilgai 

Aš, kaip tėvainis tikėjimo seno 

Ir paveldėjęs tautos gilią mintį, 

Užlaikyt stengiaus mūsų seną tvarką, 

Nesigailėdams darbų, anė savo 

Kraujo. Vienok gi, kovodams tolydžio, 

Neištesėjau imtis pasėkmingai 

Su dvasia jūsų naujųjų gadynių, 

Ir nuo kryžioko apginti tėvynę 

Mokėjau vien tik kardu, po senovei. 

Vaikai, dabar prasitraukiu jums jau 

Su naujais ginklais, su šauksmais kitokiais... 

Tegul žvaigždė jūs užteka šviesybėj, 

Kada manoji tamsybėj užgeso.  

VYTAUTAS

Neužtekės jau! Sykiu su tavąja 

Užtemo žvaigždės tos žemės, su tavim 

Jos neteko dvasios-prieglobėjo, 

Kur prie garbės tik ją vedė! Liks priešams 

Ji, nelaiminga... 

KĘSTUTIS

rūsčiai

Sūnau! Neišdrįski 

Mūs ateities link šitaip abejoti, 

Nes tiktai seną užrūstinsi tėvą. 

Dėl ko baugina ateitis tėvynės? 

Tautų likimas surištas nesti 

Su sustengimais vienstovių žmogystų — 

Spėka aukštesnė be atmainos valdo 

Ir, prireikėjus, didžiavyrius budin⁸⁸. 

Sunkumums spręsti, kada puolam patys, 

Kas gali džiaugsmą, ar prapultį lemti; 

Manom, kad viskas su mumis pradingsta 

Ir piktžodžiaujam ant liūdno likimo. 

Tuo tarpu tankiai, ką nuopuolių menam, 

Liūdni išvydę mūsų vilties griaučius, 

Tėvynės dalį sustiprina dargi — 

Ir mūsų grabas taps ateities lopšiu.  

pro didžiąsias duris įeina Aldona ir nedrąsiai artinasi prie Kęstučio

SCENA VII

Kęstutis, Jogaila, Vytautas, Aldona

ALDONA

Tėve Kęstuti, nepykti ant vaiko, 

Ką čion atbėgo, tavęs nepaklausęs. 

Ikšiol juk niekad nesipriešinau tau, 

Bet šiandien mane pergalėjo baimė 

Ir nerimastis vijo pėdoms tavo, 

Visai nežiūrint, kas man įsakyta.  

KĘSTUTIS

Vaikeli! Vis tau iš galvos neišeina 

Sapnai, baidyklės, vis baugina tave 

Gedulių dvasios ir vaikosi paskui 

Šmėkla išblyškus praeities; da protas 

Tavo nuilsęs, sergąs keičia viską 

Į stebuklingą svajonę ir liepia 

Imt per teisybę, kas akyse rodos. 

ALDONA

Pyksti ant manęs?  

KĘSTUTIS

Pykčiau, kad galėčiau. 

Ką padarysi išlepintam vaikui? 

Tokiam paukšteliui, kurisai išsilgęs 

Pas mane seną atlėkė ant rankų?  

apkabina Aldoną

ALDONA

Sunku man, tėve, gyventi be tavęs; 

Be tavęs svietas dykuma išrodo 

Taip tamsu, šalta, be gyvasties kokios, 

Taip savyj gero neturinčia nieko, 

Kad širdis mano iš skausmo nor plyšti.  

KĘSTUTIS

šypsodamasis, Jogailai

Žiūrėk, kaip mane į tinklus vilioja 

Laumė štai šita meiliaisiais žodeliais, 

Kaip savo meilę išreiškia seneliui, 

Su kuriuo turi išvieno liudnumą. 

Turi dabar ją gražiai pamylėti, 

Iki išeisim elgėtaut po žmones.  

JOGAILA

Ką kalbi, dėde? Juk aš neapleisiu. 

KĘSTUTIS

Nuleidęs kardą, jau netinku niekam, 

Jei vakarais tik kam pasakas sekti. 

Taigi rengiuosi, eidams per Lietuvą, 

Butus lankydams, svetimų gudrybę 

Išpasakoti. 

Aldonai 

Tu eisi su manim. 

ALDONA

Kad ir į kraštą pasaulės!  

KĘSTUTIS

Tegul nors 

Vaikai pramoktų vokiečius iškeikti, 

Saugotis jųjų, geriau už mus ginti 

Savo tėvynę. 

kreipdamasis ant Jogailos 

O tuotarpu senį 

Vesk pasilsėti.  

JOGAILA

Duodu savo lovą. 

Eisiva, dėde.  

Jogaila veda Kęstutį pro duris po kaire, bet jos staiga atsidaro ir įeina ant scenos Marė su Prora Bilgenu, neduodama praeit; ties durimis už jų dviejų stovi kiti ginkluoti Jogailos dvarininkai

SCENA VIII

Marė, Bilgenas, Kęstutis, Jogaila, Vytautas, Aldona, ginkluoti Jogailos dvarininkai

MARĖ

įeidama, Jogailai

Palauk! 

JOGAILA

Ko tau reikia? 

Dėdė nor miego.  

MARĖ

Dėdė gal palaukti — 

Aš ramaus miego kur kas ilgiau laukiau.  

JOGAILA

Marei

Sakyk, ko nori?  

MARĖ

Noriu pati dėdei 

Pakloti lovą...  

ALDONA

šaly

Dreba visas kūnas! 

JOGAILA

Ką gi tai reiškia?  

MARĖ

Seniems miegs netinka, 

Jeigu jie turi ant sąžines kraują. 

Mat šviesios naktys jiems neduoda miego — 

Nusiųsk Kęstutį kalėjiman tamsų — 

Ten tegul ilsis!  

VYTAUTAS

Kaip drįsti, begėde, 

Taškyti seilėms...  

JOGAILA

Pasiutai, sesute. 

MARĖ

Nepasiutau aš. Tu būsi pasiutęs, 

Jeigu, nors sykį savo neparodys, 

Leisi iš rankų ateitį karūnos. 

JOGAILA

Mare, nutilki!  

MARĖ

Argi tai tau, broli, 

Paniekinimų atmintis taip miela, 

Kad nė už skriaudą atsiteist nenori? 

Ar užmiršai jau, kaip anuosyk dėdė 

Mūs lizde mūsų išniekino tyčia 

Prieš visą svietą ir kalėti liepė? 

Paskui, parodęs paviršių malonės, 

Da mus skaudžiau jis išjuokė. Kur skolos, 

Ten užmokėjims. Padaryk ir jam taip!  

VYTAUTAS

Nutildyk burną! 

kreipdamasis ant Jogailos. 

Jogaila, paliepki 

Vydragai⁸⁹ šitai prasitraukt! 

MARĖ

Girdėjai 

Broli? Nor mane iš čia išvaryti — 

Iš namų mano — už tai, kad aš jųjų 

Galvažudystę noriu svert teisingai. 

Broli! Tai tavo bičiulius jau gali 

Laisvai žudyti? Jau nė nesigėdi, 

Už draugų mirtį nenorėdams keršint? 

Tai jau prie tavo sosto nieks negali 

Rast apginimo? Man vyrą, tau tikrą 

Išplėšė tarną, kurs dėl tavęs žuvo. 

Jeigu už jį tu atkeršint nenori, 

Tai jau pas tave neverta tarnauti! 

Ir pames tave teisūs tarnai tavo, 

Jei juos paduodi svetimų piktybei. 

KĘSTUTIS

išmetinėdamas Jėgilai

Tai, sūnau, sitaip priimi tu mane? 

Juk tavimi tikėjau. 

JOGAILA

Tai ne mano kaltė. 

Nelaukiau šito. O vienok jos skundams 

Reik pripažinti priežastys teisingos.  

VYTAUTAS

Kur dingo tavo prisiega?  

JOGAILA

Tai ką gi 

Darysiu? 

VYTAUTAS

Imk ją šalin! turi valdžią. 

JOGAILA

Marei

Sesuo! Išeik sau! 

MARĖ

Kolei lieka laisvas 

Štai šitas senis, aš neatsitrauksiu. 

rodydama Bilgeną ir kitos dvarininkus 

Ricieriai laukia štai bausmės už mirtį 

Vaidylos...  

JOGAILA

Kas tai? Maištas užmanytas... 

MARĖ

O ne, ne maištas, tiktai tarnų tavo 

Teisūs troškimai, kad būtum teisingas. 

VYTAUTAS

žiūrėdamas Jogailai į akis

Ei, brolau, tavo akys lyg netikros — 

Argi norėtum užmiršt savo žodį? 

Butrimas pradaro vidurines duris, ir išeidamas pamažu ant scenos, klauso kalbančių 

Kas gi daugiausiai prisiegų ištaręs? 

Tyli dabartės? Ar ne išdavimą 

Užslėpti nori? 

JOGAILA

Matai — iš netyčių 

Užklupo mane šitų žmonių skundas. 

Išklausyt reikia... 

VYTAUTAS

Suprantu, tai vylius — 

Kad lengviau būtų derėtis su savo 

Sąžine. 

labyn nžsirustindamas 

Aš tau tikėjau, kaip broliui, 

Atsakiau tėvui už tavo teisumą, 

Prikalbinėjau ant santaikos tikti, 

O tu užslėpęs išdaviko peilį! 

Dabar prakeikiu savo minkštą širdį, 

Kuri prie tavęs traukė. Šimtą kartų 

Geriau būt buvę, kad ir nuo kryžiokų 

Imti pagalbą ir tavo švelnumui 

Atsakyt ginklais. Juk siūlėsi patys... 

Tėvs nenorėjo su vokiečiais rištis — 

O aš gudrybės tavo nežinojau. 

Būtum nematęs kunigaikščio mitros! 

Butrimas pamažu pereina per sceną prie durų po dešine ir išeina

MARĖ

Jogailai įžymiai

Tik įsitėmyk⁹⁰, ką Vytautas kalba — 

Juk su kryžiokais norėj sutremt tave, 

Tiktai nespėjo santaiką įkurti... 

Gaila jiems šiandien, juk pats Vytauts sako. 

Apmąstyk, broli, koks pavojus laukia, 

Juosius paleidus. 

JOGAILA

Akyse man temsta 

Ir širdis plaka. 

ALDONA

persigandusi

Jis nor jos klausyti — 

Prapuolę esam!  

JOGAILA

Nežinau, dabar ką... 

pro duris po dešine įeina Konradas, Albanas ir Butrimas

SCENA IX

Kęstutis, Marė, Jogaila, Vytautas, Aldona, Konradas, Albanas, Butrimas, Bilgenas ir ginkluoti Jogailos dvarininkai

JOGAILA

Konradui

Į patį laiką⁹¹ atėjai, man reikia 

Sunkus išrišti klausyms, taigi tave, 

Ricieriau, imsiu per sudžią. Darysiu 

Taip, kaip sakysi.  

ALDONA

šaly

Dievai maloningi! 

Jūs čion jį siunčiat mums pagalbą duoti.  

KONRADAS

Kas gi?  

JOGAILA

Ant dėdės aš nenoriu skųstis, 

Nors jis ne sykį išniekino mane; 

Tiktai sesuo štai, kurios vyrą liepė 

Nužudyt, nori bausmės per nevalią; 

Ricieriai taip gi visi reikalauja 

Kalėjimu nors užmokėt už tąjį 

Taip rūstų darbą; o aš pažadėjau 

Nebaust visai jų, nieko nežinodams, 

Kad jie yr mano priešai, kurie trokšta 

Prapuldyt mane.  

VYTAUTAS

Apsimetėli tu 

Prakeiktas!  

JOGAILA

toliau Konradui

Taigi pasakyti teikis, 

Ar pažadėjims tasai mane riša?  

ALDONA

melsdama Konradą

Žinai teisybę, tai ginki!  

JOGAILA

Konradui

Kaip rodos? 

KONRADAS

su savim kovodamas

Kalėjimą skirk.  

ALDONA

didei nusiminusi

Sūnus priešais tėvą! 

MARĖ

Bilgenui ir dvarininkams

Ricieriai! Drąsiai! visus juos suimkit! 

Bilgenas ir dvarininkai išeina priešais

VYTAUTAS

Neišeisiu gyvas! Butrime prie ginklo! 

Vytautas ir Butrimas išsitraukia kardus

KĘSTUTIS

paliepdamas

Nuleiskit ginklą!  

Butrimas deda savo kardą į makštis

VYTAUTAS

neklausydamas

Aš ginsiuosi... 

Konradas užeina iš užpakalio ir ištrenkia iš rankos kardą 

Niekšas 

Esi, kryžioke!  

ALDONA

O! ne žmonių akys 

Galvažudystės tokios neregėjo... 

Ir tai jis... 

MARĖ

ricieriams

Imkit! Kęstutis supranta, 

Kad užsispyrims gal kaštuoti kraujo.  

ALDONA

užstodama Kęstutį

Krūtinę savo aš tave pridengsiu... 

Neduosiu tavęs... 

MARĖ

per nevalią atitrukdama ją

Traukis! 

ALDONA

Tu bedieve! 

dvarininkai su Biigenu apsupa Kęstuti, Vytautu ir Butrimą ir veda juos per didžiąsias duris; Aldona ištiesia rankas prie Kęstučio. 

O tėve mano! 

KĘSTUTIS

atsigręždamas

Aš laiminu tave.  

išeina visi, išskyrus Aldoną, Konradą ir Albaną

SCENA X

Aldona, Konradas, Albanas

ALDONA

blaškosi ant koją

Kaip skauda! Čia... Čia... 

griebiasi už širdies ir puola ant žemės; Konradas su Albanu pasilenkia prie jos

KONRADAS

luktelėjęs, Albanui

Žiūrėki! ji mirė! 

Nes įtikėjo į galvažudystę, 

Kuri taip aisti — jai perplėšė širdį 

Nedėkingumas sūnaus, širdį ilgo 

Pargraužtą skausmo. Baisu atsiminti, 

Kad neišgirs jau išsiteisinimo 

Tylumoj kapo, bet sykiu su savim 

Nešas paveikslą visų kruviniausią, 

Prieš kurį savo akeles užmerkė. 

klaupdamas prie Aldonos 

Jaunystės sapne! Lik sveika ant amžių! 

Kruvins meilužis paskutinį kartą 

Bučiuoja tavo išbalusį veidą. 

bučiuoja Aldonai į kaktą

uždanga nusileidžia

Informacje o nowościach w naszej bibliotece w Twojej skrzynce mailowej? Nic prostszego, zapisz się do newslettera. Kliknij, by pozostawić swój adres e-mail: wolnelektury.pl/newsletter/zapisz-sie/

AKTAS PENKTAS

scena parodo kalėjimo kelnorę Kreivos pilyje; priešakinė scenos dalis talpus skliautas po žeme, pertvertas iš užpakalio trimis arkadomis, kurias sujungia grotos; per grotas matyt užpakalis scenos, kalėjimo prieangis; vidurinė arkada, atidaromą kaip vartai, sujungia prieangy su kelnorės priešakiu; po karei iš priešakio scenos žemos durys veda į kitą kelnorę; prie skliauto kabo ant retežio lemputė, neaiškiai apšviečianti kalėjimą; pakėlus uždangą, ant prieangio pasirodo Prora Bilgenas su raktais, paskui jį Kunonas, Konradas ir Albanas; Bilgenas atidaro grotinius vartus ir įveda kryžiokus ant pryšakio scenos

SCENA I

Bilgenas, Kunonas, Konradas ir Albanas

BILGENAS

įvesdamas

Aš negalėjau priešintis jūs valiai, 

Tiktai žinokit, kad sičion jus leisdams, 

Pareigą laužau...  

KONRADAS

Nebijoki nieko. 

BILGENAS

Baisus atsakyms...  

KUNONAS

Paklausęs, laimėjai 

Mūsų malonę, kuri priglobs tave 

Kiekvieną kartą, 

BILGENAS

Jums ir pasiduodu. 

KONRADAS

duodamas mainą su auksu

Priimk tuo tarpu rankpinigius šituos. 

BILGENAS

imdamas

Aš jums tarnausiu su dūšia ir kūnu.  

ALBANAS

Bet kur Kęstutis?  

BILGENAS

rodydamas kelnorę po kaire

Kelnorėje šitoj 

Ant šiaudų glėbio, ant žemės pakloto, 

Kaip ąžuols senas, audros apgalėtas, 

Per dienas guli, nejuda, negirdi. 

Nė nesistenki, norėdams prašnekint. 

Tyli, tarytum, užsimiršęs kalbą. 

Nė ant savųjų akių neatkreipia — 

Visai senelis pavirto į vaiką! 

KONRADAS

Nuvesk pas jį!  

BILGENAS

Ten taip tamsu, ankšta, 

Nešvaru bjauriai ir taip atsiduoda⁹², 

Kad jums sunku bus, ricieriai, įeiti. 

Aš tai kas kita, pripratęs jau tokius 

Matyti daiktus; taigi viens nueisiu 

Ir jį atvesiu... 

KUNONAS

Gerai. 

BILGENAS

Būkit kantrūs, 

Nes jį reik kalbint, kaipo mažą vaiką, 

Arba ant rankų išnešt, jeigu purtos. 

išeina pro duris po kaire

SCENA II

Kunonas, Konradas ir Albanas

KUNONAS

Nereikalingas, kaip man rodos, trasas 

Dabar Kęstutį iš kelnorės gelbėt. 

Kam mums toks senis?  

ALBANAS

Visgi pasiliko 

Skambėjims ir ardo, kuris, sunaudotas 

Gerai mūs rankoj, gal pavirst į ginklą. 

KUNONAS

Skambėjims tokis silpnyn visad eina, 

Besilpstant žmogui 

Kam tuščias skambėjims?  

KONRADAS

Ateitis rodys.  

KUNONAS

Vienok bus nelengva 

Išsiurbti senį, kuris ir pirmiau juk 

Įrankiu tapti nesidavė niekad. 

O jeigu syki šito užsimanėt, 

Tai pabandykim...  

Bilgenas grįžta, vesdamas Kęstutį, kuris duodasi vest be nuovokos ir nežiūrėdamas nė ant vieno iš esančiųjų

SCENA III

Kunonas, Konradas, Albanas, Bilgenas Kęstutis

BILGENAS

Kęstučiui

Eik drąsiau, seneli, 

Čia nieko pikto — tai svečių sulaukei, 

Kurie nor tave pamatyt — linksmiau bus.  

KONRADAS

šaly

Baisus paveikslas nelaimių, senatvės!  

KUNONAS

žiūrėdamas į Keisttuį

Tai tikri griaučiai, kuriuos perdėm tuščia... 

gynama tik žmogaus, kuri tuojau, rodos, 

Pavirs į dulkes, vos ją palytėjus... 

BILGENAS

Kęstučiui, traukdamas jį prie kryžiokų

Artyn seneli!  

KUNONAS

Kęstučiui

Mes su kunigaikščiu 

Pakalbėt norim. Argi nepažįsti 

Mūs, kunigaikšti, Kęstuti?  

Kęstutis neparodo nė kokio gyvasties ženklo

BILGENAS

Kęstučiui

Na, seni, 

Atsakyk! 

atsikreipdamas ant kryžiokų. 

Matot — tyli, tartum kelmas. 

KUNONAS

Kęstučiui

Velydami⁹³ tau gero, čion atėjom.  

ALBANAS

Kaliniams žinot, užveizdos esybė 

Uždaro burną. 

KUNONAS

Bilgenui

Bilgene, išeiki — 

Ant pilies kiemo gali mūs palaukti. 

Duok raktus, patys duris užrakinsim. 

BILGENAS

paduodamas raktus, kuriuos priima Konradas

Tekit, išpildau visus jūsų norus.  

išeina pro grotas paskui per prieangį tiesiai

SCENA IV

Kunonas, Konradas, Albanas, Kęstutis

KUNONAS

Kęstučiai

O kunigaikšti, matant tave šitaip, 

Širdį mums skauda. Brolevaikis tavo 

Galvažudystę baisią yr padaręs. 

Dabar juk galim laisvai pakalbėti — 

Bilgens išėjo. 

ALBANAS

Ar tu mus pažįsti? 

Kęstutis vis nesijudina

KUNONAS

Mes tik bičiuliai tavo. Norim gelbėt 

Tave nelaimėj... 

matydamas, kad nė veidas Kęstučio nesujudėjo, Albanui 

Nejuda tas žmogus, 

Sustingus stovi, anė akių mirksniu 

Nerodo jausmo. 

ALBANAS

Kunonui

O gal nesupranta. 

KUNONAS

Greičiau puikybėj savo užsikirto.  

ALBANAS

Reikia aiškiau jam pasakyt, ko norim.  

KUNONAS

Kęstučiui

Juk da ne viskas dingo, kunigaikšti, 

Taigi nebūki nebyliu be žado. 

Mes sugražinsim liuosybę, karūną, 

Ištrauksim tave iš grabo, kur saulės 

Veltui dairaisi, duosim rankon ginklą 

Ir, kokią nori, pagiežą prirengsim. 

veltui palūkėjęs atsakymo arba judėjimo Kęstučio 

Tyli? Tau rodos, kad tave vilioja? 

Žiūrėki, durys atdaros — ir tave, 

Po sparnu savo pridengę, išvesim 

Iš skylės šitos. Laisvas tada būsi. 

Ką sakai, seni? Ar būtinai nori 

Prapulti šičia? Nenori atkeršyt? 

Ir, apgalėjęs, didžiavyriu tapti? 

luktelėjęs, nekantriai 

Na, atsakyk gi! Nes paliksiu tave 

Tavo likimui, netekęs kantrybės. 

Tyli? Tai nori negarbėj baigt amžį?  

KONRADAS

išeidamas į pryšakį Kunono ir Albano prisiartindamas prie Kęstučio

O neatstumk tų, kuriuos vedė šičion 

Gera širdis vien. Tikėk jiems, Kęstuti!  

Kęstutis pakelia galvą, apžvelgdamas Konradą, lygnorėdamas prakalbėt, bet vėl sustingsta po senovei

KUNONAS

Albanui

Akmuo ant galo akims prakalbėjo, 

Ant valandėlės jame plykstelėjo 

Lyg žmogaus jausmas.  

ALBANAS

Kunonui

Eiva! Tegul lieka 

Vienudu, Konrads įstabią galybę 

Ant jojo turi. 

KUNONAS

Gerai, gali likti. 

Kunonas išeina su Albanu pro grotinius vartus, o paskui per prieangį tiesiai

SCENA V

Konradas ir Kęstutis

KONRADAS

apsidairęs paskui išeinančius

Juodu išėjo. Prie tavęs aš vienas, 

Kęsdams taip sunkiai, kad krūtinė plyšta — 

Apie dienas tas aš kapuos sapnuosiu, 

Jei bus tik sapnas mano dvasiai galims. 

Tu nežinai, kaip baisiai mane slegia 

Tavo tylėjims nepermeldžiams, kokius 

Drebulius myrio siunčia tavo akys 

Ramios, o šaltos, sustingusios. Velyk 

Perkęsti viską, ne kaip matyt tokią 

Tylinčią tavo užšalusią kančią... 

Jei turi tiesą neapkęsti mane, 

Tai duok išgirsti norint prakeikimą 

Iš tavo lūpų! Nebūk lyg negyvas, 

Tik rūstus stoki, kaip milžinų vadas, 

Ir mesk į mane žaibus akių tavo, 

Prakeik! Tik duoki išgirst vieną žodį! 

Palaukęs Nieko? Ar nieko netarsi?... Ir šitai 

Perkęsiu — duok tik man tu savo ranką 

Ir bėgk su manim nuo kapinių šitų 

Ant šviesios saulės — nes mirtis tikra čia 

Graudena. Bėkim! 

luktelėjęs 

A! vėl išdavimo 

Bijai? Neužmiršęs, kad patariau tave 

Kalėjiman mest... Tikėk mano žodžiui! 

Aš tau prisiekiu, kad nišdaviau tavęs, 

O būdu tokiu norėjau atkreipti 

Tik marų smūgį, kurs tau prirengts buvo. 

palūkėjęs 

Neini? Tyli vis... Permainyk man širdį, 

Kad joji taip gi kaip akmuo tylėtų 

luktelėjęs, užsikarstinęs ir pasidnodamas 

O ne! Turiu aš išgelbėti tave — 

Šalyn rytojus! ir apsimetimas! 

Įžadus laužau... 

klaupdamas prieš Kęstutį 

Tėve! Sūnus tavo 

Ant kelių meldžia, kad duotumės gelbėt... 

KĘSTUTIS

Ar sūnus? Kokis? Turėjau juk vieną. 

Tą apraudojau ir senei užmiršęs, 

Nes jis — tai mano nelaimė ir kirmins. 

Norint paskui aš atminiau iš sykio, 

Su kieno veidu kryžiokų gyvatė — 

Akis užmerkiau tyčia ir, pažinęs 

Tik išdaviką, nepažinau sūnaus. 

Mano sūnus jau nuo senai negyvas.  

KONRADAS

Keršyja sunkiai širdis priverstoji! 

Visame sviete nėra anė vieno, 

Kurs, žaizdas mano iš arti pamatęs, 

Pasigailėtų ir aukų didybę 

Išmieruot⁹⁴ teiktus. Tėve! Argi nieko 

Širdis nesakė? Ir tiki į mano 

Išdavystę, kuri keršytoją 

Pridengia savim? Ar tau nešnabždėjo 

Paslaptas balsas, kam viską sumaniau? 

KĘSTUTIS

Aš tiesaus kelio visada laikiausi. 

Dievų klausydams, mylėdams tėvynę, 

Su teisybe vien gyvenau — dėl to gi 

Šuntakių melo, arba apgavimo 

Nė nepažįstu. Aš, matai, pripratęs 

Svarstyt ir spręsti ne siekius, tik darbus. 

Ir suprast stengiu, ką akys parodo. 

Žinau vien tiesą — ir netikiu dorai, 

Kur gudriai seka galvažudžių pėdas.  

KONRADAS

Tėve!  

KĘSTUTIS

lyg pats sau

Senai jau netekau to vaiko, 

Kuriam daugiausiai sudėjau aš vilties, 

Drūčiai tikėdams, kad išvien su manim 

Zokono gaują baidys nuo mūs girių, 

Kad parems mane, mirtinai kovojant 

Su siaubūnu tuo, baisesniu už lokį 

Padukusįjį ir apsaugos seną 

Galvą nuo smūgių jisai, garbės mano 

Dalininks pirmas, paveldėtojas jos! 

susigraudinęs 

Bet nelaimingai sau ir jam išlėmiau, 

Glostydams tankiai kūdikio galvelę, 

Nes pats sugriovė ir viltį, ir laimę, 

Jis, numylėtas iš visų labiausiai. 

apsiblausęs, gailindamasis 

Netekau vaiko.  

KONRADAS

Tokiais gailiais žodžiais 

Nekalbėk, rodos dūsaudamas daikto, 

Kuris negrįš jau — o gailestis auga 

Taip neišmieruotas, kad gal verksmu trukti 

Vyro krūtinė. 

luktelėjęs 

Ar netiki, tėve, 

Kad aš tėvynės parduoti nenoriu? 

Kad aš paskyriau gyvenimą savo 

Tik vienam darbui, kurisai Lietuvą 

Mūsų išgelbės ir už ją atkeršys? 

Butautis tavo gyvęs tik numiręs!  

KĘSTUTIS

Kas gali būti — apie tai kiti spręs; 

Ateitis gali jį paskui išteisint 

Ir ploti rankoms už laimingą siekį, 

Visai užmiršus, kur suteptas buvo. 

Bet aš, kurio jau gyvenimą taip trumpas, 

Aš bjauraus grūdo pasėlį regėjau: 

Šeimynoj vienus sielvartus, liudnumą, 

Džiaugsmą mūs priešų, Lietuvos nelaimę, 

Ir sena mano galva nenuvokia, 

Kaip gelbės žemę, kas garbės netekęs. 

Sunku, sunku tam, kas pabandė melo, 

Sutepė dvasią, nors ir gero trokšdams, 

Atgyt išnaujo rubuos nekaltybės 

Ir vėl nušvisti su darbais teisingais. 

Netstos jo niekad amžins prakeikimas, 

Painiodams jojo siekimus gražiausius, 

Prie nuodėmių stums, prieš kurias pats purtos, 

Ir ves tolyn vis, kur daugiau erškėčių — 

Ko pats nekenčia, turės pamylėti, 

Ką nor išgelbėt, da labiau prapuldys — 

Ir visas darbas suteptų jo rankų 

Noroms nenoroms pavirsta į piktą.  

KONRADAS

O tėve mano! Nenorėk atimti 

Prie galo kelio paskutinės vilties! 

Nepavesk mane kurčiai, tamsiai nakčiai, 

Kad abejodams turėčiau numirti! 

Nes, jeigu žūsiu, siekinio nepriėjęs, 

Tai man nė kokia neatleis dievystė. 

nužemintai melsdamas 

Tėve Kęstuti! Pasigailėk vaiko, 

Kuris taip kenčia už jaunos puikybės 

Drąsų siekimą! Išskėsk savo glėbį... 

Aš prisiglausiu, nusižeminęs jau... 

Ašaras besiu ant tavo krūtinės... 

Atleisk man kaltę... 

KĘSTUTIS

susigraudinęs, lyg sau

Vargšas mano vaikas. 

KONRADAS

surikęs, puola Kęstučiui į glėbį

Tėve!  

KĘSTUTIS

Sūneli! 

KONRADAS

O! Tas vienas žodis 

Nuims nuo manęs visą prakeikimą. 

Glėbyje tavo vėl aušra sugrįžta, 

Kuri žibėjo prie mano lopšelio. 

Ar man atleidi? 

KĘSTUTIS

Vaikai nedėkingi, 

Jūs nė nežinot, kas tai tėvų meilė, 

Kuri su jumis į bedugnes lekia 

Ir skausmu savo pati save kursto; 

Nors kelia balsą rūstų, nusiminus — 

Viską užmiršta ir atleidžia viską. 

O sūnau mano!  

prispaudžia Konradą prie krūtinės

KONRADAS

Kaip ramu ilsėtis 

Glėbyje tavo! O kad taip ant ilgo 

Užmigt galėčiau! 

luktelėjęs, nerimstąs 

Tėve! Laikas bėga... 

Ir mintis bunda baili, rūpestinga... 

Skubinkim, tėve! Eik iš čia, nelauki! 

Eikim, tik eikim! 

eina kelis žingsnius prie durų ir sustoja, matydamas, kad Kęstutis paskui neina

KĘSTUTIS

Be reikalo lauki 

Manęs, sūneli — aš iščia juk neisiu. 

KONRADAS

Tėve, turiu aš išvest iš čia tave, 

Juk man atleidai? 

KĘSTUTIS

Atleidau, vaikeli — 

Bet jau sunku man pabėgti su tavim. 

Ką gi aš veikčiau dabar jūsų sviete 

Pribaigtas senis gedulių ir amžiaus? 

Mano liuosybė taps tik nauda prieši. 

Nenoriu būti priežastimi vaido, 

Nenoriu tapti įrankiu kryžiokų, 

Velyk man šičia ramiai pasimirti.  

KONRADAS

Aš tau prisiekiu, kad išrasiu kelią 

Ištraukti tave iš kryžiokų vylio, 

Aš pritaisysiu atilsį⁹⁵ tau saldų, 

Kurio jau niekad nedrums pikti žmonės... 

Tik eik su manim! 

KĘSTUTIS

Ne, Butauti mano! 

Palikit mane jūs mano likimui. 

Taip bus geriausiai. Nes kartais nenorams 

Galiu nelaimę įvykdint mūs žemei 

Ir tavo kojas kaip akmuo apsunkint — 

Kad paskui tave svetimi pažintų. 

Dėl valandėlės gyvenimo menko 

Nenoriu pirkti taip brangiai liuosybę.  

KONRADAS

Tėve!  

KĘSTUTIS

Taip liepia dorybė ir protas. 

Veltui negundyk, nes neatmainysiu 

Jau savo žodžio.  

KONRADAS

Pasigailėk manęs! 

KĘSTUTIS

Svietas man šiandien — dykuma tamsioji... 

Kuo buvau gyvas — išplėšė man žmonės... 

Negrįš kas buvo, nekels jau numirę. 

Esmi jau niekas, nėr ko man nė grįžti. 

KONRADAS

Tėve! Ar neisi? 

KĘSTUTIS

Ne. 

KONRADAS

Tai per nevalią 

Iš čia išnešim; Albaną pašauksiu. 

skabiai išbėga pro doris ir per prieangį tiesiai

KĘSTUTIS

žiūrėdamas paskui išeinanti

Vaike, vėlu jau!  

apsLankęs, pamažu išeina nno scenos pro duris po kaire; neužilgo pasirodo ant prieangio Marė su Bilgenu ir įeina pro grotines duris ant vidurio scenos

SCENA VI

Marė ir Bilgenas

MARĖ

Pilyje kryžiokai... 

Įstabus daiktas. 

BILGENAS

Jie čia nuo pat ryto. 

MARĖ

Turbūt ką spendžia. Ar žinai vardus jų? 

BILGENAS

Konrads, Kunonas ir Albanas senis.  

MARĖ

Laiku suspėjau. Jųjų siekiai reikia 

Perkirst išsykio. Kur yra Kęstutis?  

BILGENAS

Skylėje šitoj.  

MARĖ

Gerai. Pašauk mano 

Žmones. Žiūrėki, kad nebūtų triukšmo! 

Bilgenas išeina tuo pat keliu, kuriuo atėjo Marė atsikreipia ant Kęstučio kelnorės, graudendama 

Dėde! Dabartės atsiteisim mudu.  

ant prieangio pasirodo Kunonas ir įeina pro grotas

SCENA VII

Marė ir Kunonas

KUNONAS

nusistebi, išvydęs Marę

Tikėt nenoriu... kunigaikštienė čia? 

MARĖ

Ką? Ar stebiesi, mane čia išvydęs? 

Visokį žmones susitink ant kelio. 

KUNONAS

Bet kokie siekiai? 

MARĖ

Ar, tamsta, nori 

Žinot? Žinoki: atėjau žudyti. 

KUNONAS

Ar tai tau rodos, kad duosim?  

MARĖ

Apsieisiu 

Be jūs davimo. 

KUNONAS

Tokis baisus darbas! 

MARĖ

Apsimetimo kalbą tą palikęs, 

Pasakyk sykį, ką mano siekimas 

Gali užkenkti?  

KUNONAS

Mes ginam prispaustus. 

MARĖ

Ar tai teisybė? Tegul ir taip būna! 

Vienok Kęstutis netiks jums jau niekam — 

Veltui tik leidžiat pinigus ir laiką. 

Jūs Konradu juk tikite begalo, 

O jis, gudruolius, veda jus už nosies, 

Norėdams tėvą išgelbėt... 

KUNONAS

Neaišku. 

MARĖ

Būkit atsargus — nes išduos jus, būdams 

Sūnum Kęstučio! 

KUNONAS

Konradas? 

MARĖ

Nemoku 

Aiškiau kalbėti. Jo pati pažino.  

KUNONAS

pradėdamas suprast

Kaip dabar aišku!  

MARĖ

Jūs jį prižiūrėkit. 

O aš tuo tarpu pas kalinį eisiu. 

Iki numerdės, tą mirties skanumą 

Pirmiau pažįsta, paregėjęs mane! 

įeina pro duris po kaire i kitą kelnorę

KUNONAS

mąstydamas

Konrads? ! Gyvatė! Dabar išsiaiškin 

Mislių daugybė.  

Konradas pasirodo ant prieangio, bėgdamas greitai ant scenos

SCENA VIII

Kunonas ir Konradas

KONRADAS

įbėgdamas

Visur jūs ieškojau. 

KUNONAS

šaltai

Ko tau reikėjo?  

KONRADAS

Ginasi Kęstutis, 

Bėgt nenorėdams.  

KUNONAS

Tai tegul sau lieka — 

Tai bus geriausiai.  

KONRADAS

greitai

Veskim per nevalią. 

KUNONAS

Nevalią? Kam tai? 

KONRADAS

Nužus jisai šičia. 

KUNONAS

Tai da geriau bus. Užmokės lietuviai 

Už jojo mirtį brangiai, o jo kraujas 

Prisikabinti prie Jogailos turi.  

KONRADAS

pykdamas

Ir kęsim šitai?  

KUNONAS

Tai virs mums į naudą. 

KONRADAS

suerzintas

Ar atmainei⁹⁶ jau nuomonę?  

KUNONAS

Sakyčiau, 

Dabar tvirtesnė. Jo mirtis mums gero 

Daugiau gabena, ne kaip ilgas amžis.  

KONRADAS

įpykęs

Man kitaip rodos.  

KUNONAS

įžymiai

Gal turi tu savo 

Siekimą kitą.  

KONRADAS

nusistebėjęs

Aš? 

Marė grįžta ant scenos pro duris po kaire

SCENA IX

Kunonas, Konradas, Marė, paskui Bilgenas su samdininkais, paskiausiai Albanas

KONRADAS

pamatęs Marę, persigandęs

Ir Marė šičia? 

KUNONAS

pasityčiodamas

Svečiuos pas dėdę...  

KONRADAS

Marė! Ją išvydus, 

Šiurpuliai ima. Kaip čia jį išgelbėt? 

Lieka, tik kardas — kad ir pačiam galas! 

ant prieangio pasirodo Marės samdininkai su Bilgenu ir tyliai slenka ant scenos Konradas, pamatęs juos, kreipiasi ant Kunono 

Ko jiems čia reikia? 

MARĖ

Tai, jie geri žmonės — 

Eina su manim nužudyt Kęstutį.  

KONRADAS

išsitraukdamas kardą

Kardas neleis jų!  

samdininkai, persigande, traukiasi Kunonas taip gi ištraukia kardą

KUNONAS

užstodamas su kardu Konradui kelia

Sustok! Anė žingsnio! 

KONRADAS

Geležis tavo nesulaikys manęs!  

KUNONAS

Aš vardan mistro prisakau tau.  

samdininkai, pasinaudoję, įeina su Mare ir Bilgenu pro duris po kaire

KONRADAS

Leiskit! 

Galvažudžiai jūs, jei gyviems likt miela!  

Albanas ateina nuo prieangio ant scenos

KUNONAS

užstatęs kelią su kardu

Metei liečyną⁹⁷! Tu sūnus Kęstučio, 

Tu išdavikas! 

KONRADAS

Žinai? Gerai. Amžiui 

Tavo jau galas. Kitiems tai apreikši, 

Be galvos grįžęs. 

prispiria su kardu Kunoną, o tas ginasi

KUNONAS

besigindamas ir pamatęs Albaną

Tu žūsi, drąsuoli! 

Albanui 

Albane, peilį paėmęs, nudurk jį! 

mušasi

ALBANAS

Peilis tau tiktų — bet Konrado kardo 

Užteks tam žygiui.  

KUNONAS

įsiutęs

Albane! Išdavike! 

mušasi su Konradu

KĘSTUTIS

už scenos

O žmonės, žmonės!  

KONRADAS

Dėl dievų šventųjų! 

Tai balsas tėvo! 

Marė išeina ant scenos ir pamažu atsitraukia ant prieangio, is kur tūlą laiką tėmijasi⁹⁸; Konradas su visu smarkumu prispiria Kunoną 

Žūk greičiau! Iš kelio! 

Kunonas puola ant žemės; Konradas su kardu įbėga greit i kitą kelnorę po kaire

KUNONAS

Išdaviks peklos! miršta 

Marė prasitraukia nuo scenos visai

Konradas neužilgo grįžta, prilaikydamas glėbyje Kęstutį

SCENA X

Konradas; Albanas

KONRADAS

klupsčias prilaikydamas Kęstutį, susigraudinęs

Pabusk, tėve mielas! 

Lavons ant slenksčio kalėjimo tįso — 

Nėra pavojaus. 

palūkėjęs, nusiminęs 

Veltui! Jau iš kapo 

Nė viens negrįžta. 

atsistodamas 

Tai jau širdies ryšis 

Visai sutrukęs... Dabar mano mintys 

Ant visados jau suklimpo į kraują. 

Neriša niekas... Likau tik pats vienas. 

apsiblausęs, pasiduodamas 

Tai tolyn drąsiai! Kur užvestas kelias — 

Nuodyt, žudyti ir naikinti priešų.  

ALBANAS

Eik! Ir žudyki! 

uždanga nusileidžia

Przekaż 1,5% podatku na Wolne Lektury.
KRS: 0000070056
Nazwa organizacji: Fundacja Wolne Lektury
Każda wpłacona kwota zostanie przeznaczona na rozwój Wolnych Lektur.

Įstatai

Tėvynės mylėtojų draugystės.

§ 1. Mieris „T. M. D.” yra: išleisti lietuviškas moksliškas knygas ir platinti apšvietimą.

§ 2. Iraugaisgali būti kiekvienas, be skirtumo.

Norints pristoti Draugystė, tesikreipia priejeib vieno Draugystės viršininko.

Visi draugai turi lygias tiesas.

Kiekvienas draugas gauna Draugystės išleistų raštų po vieną knygą.

Kiekvienas draugas turi turėti sav už pareigą didinti Draugystę privedant nauJūs draugus.

§ 3. Kiekvienas Draugas, Amerikoje, moka ant metų 60 centų.

Did. Lietuvoje 1 rublį.

Prūsų Lietuvoje 2 markes.

Norintiejie Draugystę pašelpti, pagal norą gali ir daugiaus mokėti.

Draugystė priima ir aukas.

§ 4. Apie spaudiniiną raštų ir jų vertumą nutarė „literatiškas komitetas”.

§ 5. Raštininkai, kurie savo raštais šelps Draugystė, yra priimami kaipo garbės draugai.

§ 6. Lietuvoje beturčiams knygos bus dovanojamos per tam išskirtą komitėtą.

Pasarga. Dovanojimas arba dalinimas knygų beturčiams Lietuvoje yra tai sunkiausias daiktas, bet Draugystė turi viltį, kad atsiras nemenkai draugų ir iš Lietuvos, kurie tą darbą paleugvįs.

Draugais platinimo knygų komiteto, gali būti ir pašaliniai. Kol jie pildo tą priderystę.

Przypisy:

1. pati — žmona. [przypis edytorski]

2. kryžiokai — kryžiuočiai. [przypis edytorski]

3. Vaidila — senovės lietuvių ir prūsų pagonių vyresnysis kunigas, žynys. [przypis edytorski]

4. ricieris — riteris. [przypis edytorski]

5. mistras — viduramžių vienuolių-riterių ordino vyresnysis, magistras. [przypis edytorski]

6. zokonas — ordinas. [przypis edytorski]

7. sandora — susitarimas. [przypis edytorski]

8. prisirengęs — pasirengęs, pasiruošęs. [przypis edytorski]

9. Nėsa — nes. [przypis edytorski]

10. gyvastis — gyvatė. [przypis edytorski]

11. užsirūpina — dabar: susirūpina. [przypis edytorski]

12. budina — žadina. [przypis edytorski]

13. spėka — jėga. [przypis edytorski]

14. jungas — belaisvė. [przypis edytorski]

15. lapos — popierius, raštai. [przypis edytorski]

16. akyvas — pastabus, žvalus. [przypis edytorski]

17. akyvybė — smalsumas. [przypis edytorski]

18. prigavimas — nusigręžimas, išdavystė. [przypis edytorski]

19. ikšiolei — iki šiol. [przypis edytorski]

20. tinklais vylių — melagysčių. [przypis edytorski]

21. pekla — pragaras. [przypis edytorski]

22. vara — jėga, prievarta, smurtas. [przypis edytorski]

23. sląstai — spąstai. [przypis edytorski]

24. brolžudingas — kur/kai brolis žudo brolį. [przypis edytorski]

25. Mitriai — vikriai, greitai. [przypis edytorski]

26. katra — kuri nors. [przypis edytorski]

27. levas — liūtas. [przypis edytorski]

28. saldė — rauginta ruginių miltų blandi gira. [przypis edytorski]

29. moterystė — santuoka. [przypis edytorski]

30. liuosybė — laisvė. [przypis edytorski]

31. ūmai — staigiai, greitai. [przypis edytorski]

32. teikis — norėki. [przypis edytorski]

33. draugkareiviai — bendrakareiviai, bendražygiai. [przypis edytorski]

34. apsirėdęs — asirengęs, pasipuošęs. [przypis edytorski]

35. kvietka — gėlė. [przypis edytorski]

36. dručiai — smarkiai, labai. [przypis edytorski]

37. rubežiai — sienos (valstybės), ribos. [przypis edytorski]

38. neišmėtinėsiu — nepriekaištautsiu. [przypis edytorski]

39. čielybė — čia: visuma, tiesa. [przypis edytorski]

40. akstinas — prk.: nenuorama. [przypis edytorski]

41. persergėti — apsaugiti. [przypis edytorski]

42. su tuomi paskui — paskui tave. [przypis edytorski]

43. išteks — dabar: užteks. [przypis edytorski]

44. pilionis — pilininkas, pilies gynėjas. [przypis edytorski]

45. sūdas — teismas. [przypis edytorski]

46. perpilnas — perpildytas. [przypis edytorski]

47. trusas — pastangos, darbai. [przypis edytorski]

48. sudžia — teisėjas. [przypis edytorski]

49. šėtra — palapinė. [przypis edytorski]

50. pasėlys — tai, kas pasėta. [przypis edytorski]

51. marus — nešantis mirtį. [przypis edytorski]

52. atskaluonis — dabar: atskalūnas, atsiskyrėlis. [przypis edytorski]

53. apveikti — imtis kokių veiksmų, priemonių. [przypis edytorski]

54. apgalėjęs — čia: apgultas, nugalėtas, užpultas. [przypis edytorski]

55. paikias — menkos nuovokos. [przypis edytorski]

56. netikumas — prastumas, nerangumas. [przypis edytorski]

57. gramozdas — gremėzdas, didelis, nereikalingas, nepatogus daiktas. [przypis edytorski]

58. suvisu — visam laikui. [przypis edytorski]

59. su atyda — atidžiai. [przypis edytorski]

60. perlan — į perlus. [przypis edytorski]

61. apsiblausęs — apsnūdęs. [przypis edytorski]

62. geradėjystė — geradarystė, gero darymas. [przypis edytorski]

63. almužna — išmalda. [przypis edytorski]

64. velyk — geriau, verčiau. [przypis edytorski]

65. vylis — slaptavietė. [przypis edytorski]

66. neisliuosuotų — neišsilaisvintų. [przypis edytorski]

67. išturėti — išlaikyti, ištverti. [przypis edytorski]

68. nišpasakyta — neišpasakyta [przypis edytorski]

69. nuolaima — pranašingas ženklas. [przypis edytorski]

70. švinas — metalas. [przypis edytorski]

71. apreikšt — čia: pranešti. [przypis edytorski]

72. pakakinti — pakakti. [przypis edytorski]

73. širdperša — širdgėla. [przypis edytorski]

74. prisiega — priesaika. [przypis edytorski]

75. paskutinoji — čia: sąžinė, priesaika. [przypis edytorski]

76. paabejoti — (su-)abejoti. [przypis edytorski]

77. sūdžia — teisėja. [przypis edytorski]

78. kelnorė — nameli pusiau žemėje, bulvėms pilti. [przypis edytorski]

79. vis tiek man — nerūpi. [przypis edytorski]

80. veikiai — greitai. [przypis edytorski]

81. apgalėtojas — nugalėtojas. [przypis edytorski]

82. Velyčiau — mieliau nenorėčiau. [przypis edytorski]

83. branktas — svertas; perk.: sunkumai. [przypis edytorski]

84. vaidai — ginčai. [przypis edytorski]

85. skaitlius — skaičius. [przypis edytorski]

86. velukas — vėliava. [przypis edytorski]

87. gadynė — laikotarpis. [przypis edytorski]

88. budin — žadina. [przypis edytorski]

89. vydraga — įžūli moteris. [przypis edytorski]

90. įsitėmyk — įsidėmėk. [przypis edytorski]

91. Į patį laiką — pačiu laiku. [przypis edytorski]

92. atsiduoda — čia: leidžia kvapą. [przypis edytorski]

93. velydami — linkėdami. [przypis edytorski]

94. išmieruot — išmatuoti. [przypis edytorski]

95. atilsis — poilsis. [przypis edytorski]

96. atmainei — pakeitei. [przypis edytorski]

97. liečyna — baidyklė, kaukė. [przypis edytorski]

98. tėmijasi — slepiasi. [przypis edytorski]

Wesprzyj Wolne Lektury!

Wolne Lektury to projekt fundacji Wolne Lektury – organizacji pożytku publicznego działającej na rzecz wolności korzystania z dóbr kultury.

Co roku do domeny publicznej przechodzi twórczość kolejnych autorów. Dzięki Twojemu wsparciu będziemy je mogli udostępnić wszystkim bezpłatnie.

Jak możesz pomóc?

Logo 1%
Przekaż 1% podatku na rozwój Wolnych Lektur:
Fundacja Wolne Lektury
KRS 0000070056

Wspieraj Wolne Lektury i pomóż nam rozwijać bibliotekę.

Przekaż darowiznę na konto: szczegóły na stronie Fundacji.

Wszystkie zasoby Wolnych Lektur możesz swobodnie wykorzystywać, publikować i rozpowszechniać pod warunkiem zachowania warunków licencji i zgodnie z Zasadami wykorzystania Wolnych Lektur.
Ten utwór jest w domenie publicznej.
Wszystkie materiały dodatkowe (przypisy, motywy literackie) są udostępnione na Licencji Wolnej Sztuki 1.3.
Fundacja Wolne Lektury zastrzega sobie prawa do wydania krytycznego zgodnie z art. Art.99(2) Ustawy o prawach autorskich i prawach pokrewnych. Wykorzystując zasoby z Wolnych Lektur, należy pamiętać o zapisach licencji oraz zasadach, które spisaliśmy w Zasadach wykorzystania Wolnych Lektur. Zapoznaj się z nimi, zanim udostępnisz dalej nasze książki.

E-book można pobrać ze strony: http://wolnelektury.pl/katalog/lektura/asnykas-kestutis

Tekst opracowany na podstawie: Adam Asnyk, Keistutis: tragedija penkiuose aktuose, tł. Vincas Kudirka, Tilžėje, spausdinta E. Jagomasto, 1897.

Wydawca: Fundacja Nowoczesna Polska

Utwór powstał w ramach konkursu ,,Współpraca w dziedzinie dyplomacji publicznej 2013", realizowanego za pośrednictwem MSZ RP w roki 2013. Zezwala się na dowolne wykorzystanie utworu, pod warunkiem zachowania ww. informacji, w tym informacji o stosowanej licencji, o posiadaczach praw oraz o konkursie ,,Współpraca w dziedzinie dyplomacji publicznej 2013". Publikacja wyraża jedynie poglądy autora i nie może byc utożsamiana z oficjalnym stanowiskiem Ministerstwa Spraw Zagranicznych RP. Publikacija parengta įgyvendinant projektą ,,Wolne Lektury" (http://wolnelektury.pl). Skaitmeninė reprodukcija padaryta Fondo ,,Nowoczesna Polska"/Lietuvos kultūros paveldo --- virtualioje erdvėje (http://www.epaveldas.lt), pasitelkiant egzempliorių iš bibliotekos kolekcijos. Veikalas sukurtas konkurso, įgyvendinamo 2013 m. bendradarbiaujant su Lenkijos Respublikos Užsienio reikalų ministerija --- ,,Bendradarbiavimas viešosios diplomatijos srityje 2013" (,,Współpraca w dziedzinie dyplomacji publicznej 2013") ribose. Leidžiama laisvai naudoti veikalą, su sąlyga, jog bus išsaugota aukščiau pateikta informacija, taip pat informacija apie taikomą licenciją, teisės turėtojus bei konkursą. Publikacija išreiškia tik autoriaus pažiūras, todėl negali būti tapatinama su oficialiomis Lenkijos Respublikos Užsienio reikalų ministerijos pažiūromis.

Opracowanie redakcyjne i przypisy: Monika Bogdziewicz, Paulina Choromańska, Katarzyna Dug.

Okładka na podstawie: Neil Williamson@Flickr, CC BY-SA 2.0

ISBN-978-83-288-3040-0

Plik wygenerowany dnia 2024-04-10.